13.08.24
22-ц/812/1263/24
Справа №490/3703/19
Провадження № 22-ц/812/1263/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
13 серпня 2024 року                                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участі боржника - ОСОБА_1 ,
стягувача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови Головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінника Артема Олександровича про стягнення виконавчого збору, стягувач - ОСОБА_2 
В С Т А Н О В И В:
15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінника А.О., стягувач - ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи скаргу вказувала, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим та вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловою кімнатою 2-4, площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літер А за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 із житлової кімнати 2-4, площею 17,3 кв.м. - без надання іншого житлового приміщення.
11 лютого 2021 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Черкасовою Л.В. відкрито виконавче провадження № 64485349 з виконання вказаного рішення в частині виселення ОСОБА_1 з вимогою виконати рішення суду протягом 10 днів з дня отримання постанови.
25 травня 2021 року нею отримано постанову державного виконавця від 30 квітня 2021 року № 64485349 про накладення на неї штрафу у сумі 1700 грн. за перешкоджання виконання рішення.
Вказана постанова була оскаржена нею в установленому порядку. За результатами розгляду скарги, суд дійшов висновку про те, що у справі відсутні докази того, в чому саме полягало перешкоджання виконання рішення суду станом на 30 квітня 2021 року. Доказів того, що після 11 лютого 2021 року (після відкриття виконавчого провадження) державним виконавцем вчинялися дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» (направлення вимог, тощо) суду не надано. Наявні у матеріалах справи № 490/3703/19 докази вказують на те, що виконавчі дії з виконання рішення суду у цій справі (направлення вимог, складання актів тощо) державним виконавцем вчинялися починаючи з травня 2023 року. За такого, ухвалою суду від 26 липня 2023 року вирішено, оскаржувану постанову державного виконавця скасувати. В апеляційному порядку ухвалу суду від 26 липня 2023 року оскаржено не було.
21 липня 2023 року, в поряду примусового виконання рішення, судом вирішено клопотання державного виконавця про примусове входження до житла боржника, клопотання задоволено. В обґрунтування мотивів ухвали суду про примусове входження до житла від 21 липня 2023 року, суд послався на вимоги державного виконавця Лінника А.О. від 30 травня 2023 року та від 04 липня 2023 року щодо усунення перешкод у виконання рішення, а також на акти від 12 червня 2023 року та від 17 липня 2023 року стосовно невиконання боржником вказаних вимог відповідно.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року скасовано вищевказану ухвалу про примусове входження до житла боржника, у задоволенні клопотання державного виконавця про примусове входження відмовлено.
За результатами апеляційного розгляду її скарги на вказану ухвалу суду від 21 липня 2023 року, колегією апеляційного суду встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2021 року було зупинено примусове виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року до закінчення касаційного розгляду справи.
Постановою Верховного Суду від 20 травня 2022 року касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року залишено без змін.
Суд касаційної інстанції, у вказаній постанові, не вирішив питання про поновлення виконання судового рішення згідно приписів частини третьої статті 436 ЦПК України.
31 жовтня 2023 року державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з неї виконавчого збору у сумі 12 000,00 грн. з посиланням на закінчення виконавчого провадження на підстав пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а також на частини 3 статті 40 вказаного Закону, за змістом якої стягнення виконавчого збору здійснюється після закінчення виконавчого провадження у раз, якщо виконавчий збір не був стягнутий раніше, крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 цього Закону.
Фактичного виконання рішення підтверджений актом державного виконавця від 30 жовтня 2023 року.
Поряд з тим, факт повного фактичного виконання рішення відбувся до відкриття виконавчого провадження у цій справі, що підтверджується постановою державного виконавця Мороз В.А. № 64484713 від 20 квітня 2021 року про закінчення виконавчого провадження відносно, на той час, власника спірного приміщення - ОСОБА_3 з підстав повного фактичного виконання рішення без стягнення виконавчого збору.
Крім того, з обставин справи вбачається, що жодних перешкод до перевірки факту повного фактичного виконання рішення у період до зупинення Верховним Судом виконання рішення суду у цій справі ані нею, ані іншими боржниками жодного разу не створювалось.
Будь-які акти, складені державним виконавцем у період після зупинення Верховним Судом виконання рішення не мають правового значення.
До того ж, з об`єктивних, незалежних від боржників причин стягувач не може потрапити до звільненого приміщення оскільки вказане, спірне приміщення не має самостійного входу, можливість стягувача потрапити до приміщення залежить від влаштування окремого дверного проходу з території двору, що встановлено резолютивною частиною рішення суду у справі № 2- 2700/11, за яким суд визначив порядок поділу спільного майна шляхом проведення робіт по переобладнанню та переплануванню кімнати 2-4.
Жодних обов`язків влаштування такого проходу з території двору, або надання доступу до спірного приміщення через інші, спільні житлові приміщення, права на які не належать стягувану, на боржників не покладалося.
Посилається на те, що у відповідності до частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Жодних доказів, які б давали підстави до висновку, що рішення не було виконано нею до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, матеріали справи не містять.
За таких обставин, рішення (постанова) про стягнення з неї виконавчого збору не відповідає вимогам Закону та підлягає скасуванню.
Враховуючи викладене, просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Лінника А.О. від 31 жовтня 2022 року у виконавчому провадженні № 64485349 про стягнення з неї виконавчого збору у сумі 12 000,00 грн.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2024 року провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ОСОБА_1 просить визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, розгляд якої віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, у якій просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.
Так вказувала, що судом задоволено скаргу стягувача про незаконність закінчення виконавчого провадження з підстав повного виконання рішення, відповідну постанову держаного виконавця скасовано, що означає відсутність правових підстав для виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження, а відтак і підсудність справи залишається в юрисдикції загального суду.
На її думку скаргу боржника слід вирішувати за правилами цивільного судочинства, а ухвала суду порушує процесуальний закон.
Правом на подачу відзиву головний державний виконавець Лінник А.О., стягувач ОСОБА_2 не скористалися. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.
Стягувач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.
Про дату, час та місце розгляду справи головний державний виконавець повідомлявся належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.
Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Таким вимогам закону оскаржувана ухала суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ОСОБА_1 просить визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, розгляд якої віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року( справа 490/3703/19), яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року (т.2 а.с.69-78) та постановою Верховного Суду від 20 травня 2022 року ( т.2 а.с.211-220), частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Вказаним рішенням усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловою кімнатою 2-4, площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літер А за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 із житлової кімнати 2-4, площею 17,3 кв.м. - без надання іншого житлового приміщення( т.1 а.с.230-241, т.2 а.с.69-78, 211-220).
11 лютого 2021 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Черкасовою Л.В. відкрито виконавче провадження № 64485349 зпримусового виконання виконавчого листа 490/3703/19 від 08 лютого 2021 року, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва, в частині виселення ОСОБА_1 із житлової кімнати 2-4 житлового будинку літ. А за адресою АДРЕСА_1 .
Крім того, у постанові вказано про те, що рішення суду підлягає виконанню протягом 10 днів. Зазначено про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 000 грн. (т.3 а.с.14).
Цього ж дня 11 лютого 2021 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12000 грн. за примусове виконання державним виконавцем рішення немайнового характеру (т.3 а.с.15). 
Постановою головного державного виконавця від 31 жовтня 2023 року закінчено виконавче провадження № 64485349 у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого листа на підставі пункту 9 частини1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» ( т.4 а.с.23). Ухвалою Центрального районного суду від 25 червня 2024 року вказана постанова головного державного виконавця від 31 жовтня 2023 року скасована (т. 4 а.с. 42-47).
Постановою головного державного виконавця від 31 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 12000 грн. (т.5 а.с.20,21)
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві Лінника А.О. - постанову від 31 жовтня 2023 року про стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження №64485349 з примусового виконання виконавчого листа 490/3703/19 від 08 лютого 2021 року, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про усунення перешкод у користуванні житловою кімнатою шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення
Частинами 1, 2 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
За нормами частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Спір щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, накладення штрафу, прийнятих під час дії Закону, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, зокрема судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17, від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18, від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073, від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, від 19 червня 2024 року у справі № 757/39521/20-ц.
Таким чином, зазначена цивільна справа не належить до юрисдикції загального суду та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, скарга ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дослідив належним чином питання юрисдикції спору, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку що справа за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця - постанову про стягнення виконавчого збору не належить до юрисдикції загального суду та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак закриття провадження у справі є правомірним та відповідає вимогам пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
Згідно статті 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська
Судді                                                                         Т.М. Базовкіна 
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 13 серпня 2024 року