У Х В А Л А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
06 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 646/97/24
провадження № 61-9730ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Данила Сергія Михайловича на постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Василенко Наталії Миколаївни на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Mitsubishi Outlander 2005 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єм (потужність) двигуна, куб. см: 1998 (далі - Mitsubishi Outlander); автомобіль Кіа Sorento 2006 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , об`єм (потужність) двигуна, куб. см: 2497 (далі - Кіа Sorento).
Заяву обґрунтувала тим, що 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 придбано та зареєстровано автомобіль Mitsubishi Outlander.
Вказаний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки придбаний під час шлюбу за спільні грошові кошти подружжя та використовувався в інтересах сім`ї.
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 перереєстрував на себе вказаний транспортний засіб, чим істотно порушив права ОСОБА_1 на вільне користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна ситуація виникла й з другим транспортним засобом, який є також об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - Кіа Sorento.
02 лютого 2019 року подружжям придбано вищевказаний транспортний засіб, який на момент придбання був зареєстрований на ОСОБА_2 .
Проте 23 листопада 2019 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , з якою на вказану дату він перебував у шлюбі, здійснив перереєстрацію вказаного транспортного засобу на свого брата - ОСОБА_3 , чим порушив право ОСОБА_1 на спільне майно.
На день звернення до суду з цим позовом ОСОБА_2 перебуває за кордоном, куди виїхав на автомобілі Кіа Sorento.
Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області (далі - РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області) за даними Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ (далі - Єдиного державного реєстру МВС) за період з 20 червня 2008 року до 12 лютого 2020 року ОСОБА_2 02 лютого 2019 року зареєстровано на своє ім`я автомобіль Кіа Sorento, який 23 листопада 2019 року перереєстровано в Територіальному сервісному центрі (далі - ТСЦ) № 6347 на ім`я іншої особи - ОСОБА_3 .
З метою надання суду доказів щодо транспортних засобів, які були зареєстровані на ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі, 21 лютого 2024 року направлено адвокатський запит 21-01-АЗ/24-3 до РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області.
РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області повідомив, що згідно з Єдиним державним реєстром МВС за період з 20 червня 2008 року до 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 09 грудня 2014 року зареєстровано автомобіль Mitsubishi Outlander, який 14 липня 2021 року перереєстровано в ТСЦ № 6341 на ім`я - ОСОБА_2 .
Отже, відповідач вільно володіє та розпоряджається всім майном, набутим під час шлюбу за спільні кошти подружжя, внаслідок чого існує ризик втрати можливості виконання рішення суду в справі. ОСОБА_2 може продати ці автомобілі, перереєструвати, подарувати чи відчужити їх. Існує ризик пошкодження майна ОСОБА_2 
28 лютого 2024 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова заяву задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на транспортні засоби, а саме: автомобіль Mitsubishi Outlander; автомобіль Кіа Sorento.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції керувався тим, що заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту фактично будуть спрямовані на охорону матеріально-правових інтересів позивачки від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Водночас, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту лише тимчасово обмежить права відповідача щодо розпорядження майном, яке фактично перебуває в його володінні, проте такі заходи не перешкоджають користуванню відповідачем власністю, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.
12 червня 2024 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Василенко Н. М. задоволено частково.
Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2024 року скасовано в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Кіа Sorento.
Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Кіа Sorento залишено без задоволення.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції наклав арешт на автомобіль, що належить третій особі, яка не є учасником справи. Тому такий забезпечувальний засіб виходить поза межі позову, що не відповідає нормам процесуального права та є непропорційним втручанням у право власності ОСОБА_3 , яке не оспорюється.
Що стосується іншого автомобіля - Mitsubishi Outlander, то застосований судом захід забезпечення позову шляхом накладення арешту цілком відповідає завданню цивільного судочинства та нормам цивільного процесуального права щодо співмірності та справедливого балансу приватних інтересів сторін і публічних інтересів правосуддя.
08 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Данило С. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, в якій просить її скасувати в частині відмови в задоволенні заяви та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
11 липня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Василенко Н. М. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувана постанова прийнята без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 754/6415/18, від 03 липня 2019 року в справі № 331/1255/17, від 31 травня 2023 року в справі № 308/12227/13-ц. 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Данило С. М. зазначає, що апеляційний суд не врахував, що накладення арешту на автомобіль, який належить ОСОБА_3 , проте фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_2 , є необхідним для захисту прав та законних інтересів позивачки, оскільки відповідач може відчужити або іншим чином приховати майно, що в подальшому ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду. Єдиною метою здійснення перереєстрації транспортного засобу на ОСОБА_3 було ухилення від поділу спільного майна подружжя.
Крім того, права ОСОБА_3 як третьої особи при забезпеченні позову шляхом накладення арешту не порушуються, оскільки фактично він не користується цим автомобілем. ОСОБА_3 не заявив про порушення його прав.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, Верховного Суду від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Василенко Н. М. вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували підстави та змісту позиції, не надали оцінку відповідності виду забезпечення вимогам щодо балансу інтересів сторін за умов, що такий захід забезпечення позову, як заборона відчуження 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Outlander, був би ефективним та достатнім.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)  провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом
в залежності до конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З оскаржуваних судових рішень вбачається, що спір у цій справі виник щодо поділу спільного майна подружжя. Тобто, між сторонами існує спір щодо права власності двох автомобілів Mitsubishi Outlander та Кіа Sorento.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13 грудня 2012 року 
№ 18?рп/2012 зазначив, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд керується тим, що у випадку задоволення позову судове рішення має бути реалізованим, позаяк це рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Крім цього, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece від 19 березня 1997 року).
Із урахуванням цього будь-яке можливе забезпечення позову у випадку існування загрози його невиконання є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.
Судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях встановлено, що ОСОБА_2 02 лютого 2019 року зареєстровано автомобіль Кіа Sorento, який 23 листопада 2019 року перереєстровано в ТСЦ № 6347 на ім`я ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_1 09 грудня 2014 року зареєстровано автомобіль Mitsubishi Outlander, який 14 липня 2021 року перереєстровано в ТСЦ № 6341 на ім`я ОСОБА_2 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль Mitsubishi Outlander, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виснував, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання рішення суду в майбутньому. 
Під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, внаслідок повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зробив правильний висновок щодо обґрунтованості доводів позивачки про наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі його задоволення.
Застосування заходів забезпечення позову в справі шляхом накладення арешту на автомобіль Mitsubishi Outlander дійсно призводить до обмеження прав відповідача як власника майна, проте цивільний процесуальний закон передбачає можливість обмеження особи в здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову, зокрема шляхом накладення арешту (стаття 150 ЦПК України).
З огляду на предмет спору та наявність у позивачки обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі його задоволення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановив, що обраний позивачкою вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені як судом першої інстанції, так
і апеляційним судом, і також свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивачки.
Отже, забезпечення позову в обраний позивачкою спосіб (в частині накладення арешту на автомобіль Mitsubishi Outlander) є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання
в майбутньому рішення суду.
Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_3 на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, Верховного Суду від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19, необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що суди застосували норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах.
Відмовляючи в задоволенні заяви в частині накладення арешту на автомобіль Кіа Sorento, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції встановив, що вказаний автомобіль належить третій особі, яка не є учасником справи, та обґрунтовано виснував, що такий забезпечувальний засіб виходить поза межі позову, що не відповідає нормам процесуального права та є непропорційним втручанням у право власності ОСОБА_3 , яке не оспорюється.
Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не особи, яка не брала участь в справі.
Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що оскаржувана постанова прийнята без урахування висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 754/6415/18, від 03 липня 2019 року в справі № 331/1255/17, від 31 травня 2023 року в справі № 308/12227/13-ц колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в наведених справах та справі № 646/97/24 різні встановлені фактичні обставини.
При цьому, питання щодо забезпечення позову вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. В цій справі, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку доводам позивачки.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційних скарг та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційні скарги є необґрунтованими, правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним
і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційних скаргах доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності ухвали суду першої інстанції в нескасованій частині і постанови апеляційного суду та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Данила Сергія Михайловича на постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Василенко Наталії Миколаївни на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                         В. М. Ігнатенко

                                                                                                                    С. О. Карпенко