справа № 752/11494/23
головуючий у суді І інстанції Шевченко Т.М.
провадження № 22-ц/824/6984/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
05 червня 2024 року                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року 
у справі за позовом Державного підприємства «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -
в с т а н о в и в :
У червні 2023 року ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» звернулось з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 306 053 грн 11 коп.; стягнути з Державного бюджету України                  30 605 грн 31 коп. виконавчого збору та 500 грн витрат виконавчого провадження; вирішити питання про відшкодування судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у цивільній справі № 752/25588/17 стягнуто з ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 306 053 грн 11 коп.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року змінено рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у цивільній справі № 752/25588/17 в частині застосування норм матеріального права.
В межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (масто Київ) у березні 2019 року стягнуто з ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 306 053 грн 11 коп., 30 605 грн 31 коп. виконавчого збору, 500 грн витрат виконавчого провадження.
В подальшому, Постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, а справу № 752/25588/17 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого                    2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач зазначає, що відповідно до статті 1215 ЦК України, за відсутності зі сторони позивача добровільної виплати заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, останній має право на підставі статті 1212 ЦК України вимагати від ОСОБА_1 повернення набутих нею коштів                            у розмірі 306 053 грн 11 коп.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня                   2023 року позов ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та  порушено норми процесуального права.
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції зроблено неправильний висновок про те, що законодавцем передбачені два винятки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи підлягає поверненню: якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; у раз. недобросовісності набувача такої виплати. Також помилково зазначає, що при цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, добросовісність набувача презюмується, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Але за відсутності одночасно трьох умов (добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів), передбачених пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику . 
Апелянт вказує, що судом першої інстанції зроблено неправильний висновок щодо добровільності сплати позивачем спірної суми на користь відповідача.
Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення взагалі не враховано того факту, що сума 306 053 грн 11 коп. була примусово стягнута з позивача в межах виконавчого провадження. Виконання позивачем обов?язків податкового агента в силу положень Податкового кодексу України не можна розцінювати як підтвердження факту добровільної оплати заробітної плати (виконання рішення суду), оскільки, по-перше, у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року жодного обов`язку щодо сплати податків на позивача не покладалося, а, по-друге, такий обов?язок для позивача встановлений Податковим кодексом України.
Тобто, виконання законодавчо встановлених обов?язків щодо здійснення функцій податкового агента не можна розцінювати як добровільну оплату заробітної плати згідно з відповідним рішенням суду.
Позивач в апеляційній скарзі наголошує. що оскаржуване рішення не містить мотивованої оцінки аргументам позивача як щодо вимог до відповідача 1, так і щодо вимог до відповідача 2, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом першої інстанції взагалі не надано правової оцінки позовним вимогам до відповідача 2.
Крім того, судом першої інстанції не наведено жодної норми права, яку він застосував як підставу для висновку щодо добровільності виплати позивачем на користь відповідача 1 спірної суми, та мотивів такого висновку.
 
Представник позивача у судовому засіданні уточнив вимоги апеляційної скарги та просив її розглянути та задовольнити в межах вимог до відповідача ОСОБА_1 .  
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Бабаніна А.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. У  судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Судом встановлено, що у грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України», третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 31 грудня 2015 року по 12 серпня 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді генерального директора ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України». Наказом МОЗ України від 12 серпня 2016 року № 81-о позивача звільнено з займаної посади. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року                           ОСОБА_1 було поновлено на посаді генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» з 15 серпня 2016 року. До цього часу вказане судове рішення виконано не було. ОСОБА_1 просила стягнути з ДП «Державний експертний центр МОЗ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з                     15 серпня 2016 року по 19 липня 2017 року у розмірі 306 053 грн 11 коп.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 752/25588/17 позов ОСОБА_1 до ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» задоволено.
Стягнуто з ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 306 053 грн 11 коп. (а.с. 6).
Рішення суду першої інстанцій мотивовано тим, що ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до МОЗ України, заявила вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, враховуючи положення Статуту Центру та умови контракту, складеного з позивачем, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову в цій частині, оскільки виплата заробітної плати здійснюється ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України». У цій справі позивач звернулась до ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і на підставі статті 235 КЗпП ці вимоги є обґрунтованими, оскільки в зв`язку з незаконним звільненням і в подальшому поновленням на посаді, позивач набуває беззаперечне право на отримання сум середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до моменту поновлення на посаді у розмірі 306 053 грн 11 коп. (https://reestr.court.gov.ua/Review/78276785).
Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року  змінено в частині застосування норм матеріального права. В іншій частині рішення суду залишено без змін (https://reestr.court.gov.ua/Review/79865412).
 
Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05 березня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58533197 про стягнення з ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» на користь ОСОБА_1 боргу                          у розмірі 306 053 грн 11 коп. (а.с. 35-36).
Відповідно до платіжного доручення № 5640 від 25 березня 2019 року                          з ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 306 053 грн 11 коп. (а.с. 16).
Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 квітня 2019 року закінчено виконавче провадження № 58533197 у зв?язку із повним фактичним виконанням рішення суду (а.с. 42).
 
Постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, а цивільну справу № 752/25588/17 передано до суду першої інстанції на новий розгляд                     (а.с. 16-23, https://reestr.court.gov.ua/Review/89824662).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого                      2021 року у цивільній справі № 752/25588/17 відмовлено у задоволенні позову   ОСОБА_1 до ДП «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 11-15, https://reestr.court.gov.ua/Review/95252436).
Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року  залишено без змін (https://reestr.court.gov.ua/Review/100678080).
Спірні правовідносини у цій справі  виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 306 053 грн 11 коп., які, за аргументами позивача, є безпідставно отриманими, та були сплачені позивачем відповідачу на виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке в подальшому було скасоване, тому підлягають стягненню відповідно до статті 1212 ЦК України.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонам, колегія апеляційного суду виходить із такого.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга).
Положення цієї статті застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя вказаної статті).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від                       23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі                    № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі                     № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.
 
Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року                  № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини  НОМЕР_1 щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду;                            3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. 
Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Згідно з частиною 9 статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Отже, при стягнення грошових коштів, які були набуті на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене/скасоване - належним способом захисту порушених прав є звернення до суду із заявою про поворот виконання судового рішення.
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21 (провадження № 61-6221св22).
Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення грошових коштів відповідно до статті 1212 ЦК України. 
Також, апеляційний суд враховує, що у червні 2021 року ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» звернулося до суду із заявою про поворот виконання рішення та просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у сумі 306 053 грн 11 коп. в порядку повороту виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у справі  № 752/25588/17.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 серпня                 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від  28 лютого 2023 року, у задоволенні заяви ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» про поворот виконання рішення, - відмовлено (https://reestr.court.gov.ua/Review/109314924).
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний експортний центр Міністерства охорони здоров?я України» залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 05 серпня 2024 року.

 
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська