КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12631/2024
Справа № 756/6969/23

П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
27 вересня 2024 року                                                                                            
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шевчука А.В. в м. Київ 17 квітня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В червні 2023 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 124161,80 грн. та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 29 грудня 2017 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та витяг з «Тарифів» додаються до позовної заяви.
Відповідач ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується її підписом в анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів в письмовому вигляді, а також наказом банку про їх затвердження.
При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті, згідно яких обслуговується відповідач.
Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, що узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України. Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.
Отже, підписавши заяву, сторонами відповідно до ст. 634 ЦК України було укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.
Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, надано відповідачу в користування кредитну картку, номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримані картки. В подальшому кредитний ліміт збільшувався до 100000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2, 2.1.1.2.4 договору, на підставі якого відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, який відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюється за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна», 84 % для картки «Універсальна голд».
Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором в межах кредитного ліміту.
В порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 05 березня 2023 року має заборгованість в розмірі 124161,80 грн., яка складається з 101240,88 грн. - заборгованість за кредитом, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 22920,92 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. нарахована комісія.
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 124161,80 грн. та судовий збір в розмірі 2684 грн.
 
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом першої інстанції встановлено, що підписавши заяву, клієнт приєднався та зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку, які разом з заявою відповідача складають договір про надання банківських послуг. При цьому судом першої інстанції не було враховано практику Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, Верховного Суду в постанові від 03 серпня 2022 року в справі № 156/268/21, зазначала, що з урахуванням наведених у цих постановах правових висновків неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювались самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг надати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Щодо порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, наводила правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 08 лютого 2023 року в справі № 911/73/21, вказувала, що суд першої інстанції визнав явку сторін обов`язковою, проте всупереч ч. 5 ст. 223 ЦПК України не залишив позовну заяву без розгляду, хоча АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився тричі в судове засідання та не повідомив причини неявки та не подавав заяви про розгляд справи без його участі. 17 квітня 2024 року в судовому засіданні суд відмовив у задоволенні усного клопотання сторони відповідача про залишення позову без розгляду.
Крім того, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що підпис відповідача нібито було здійснено в електронному вигляді.
Щодо контррозрахунку, зазначала, що з аналізу виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 сплатила за весь період 35934,47 грн. комісії, а банк нарахував 38063,13 грн. відсотків. Проте до позову не долучено належних доказів суми отриманого кредиту (знятих коштів). Маючи наведені показники, орієнтовний розрахунок заборгованості матиме наступний вигляд: 35934,47 грн. + 38063,13 грн. = 73997,23 грн. безпідставно нарахованих та сплачених банку коштів; 124161,80 грн. - 73997,23 грн. = 50164,57 грн. - сума залишку претензій банку, які можуть бути задоволені.
Повідомляла про орієнтовний перелік судових витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. та надання остаточного розрахунку у встановленому порядку.
 
Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Наводив зміст ст. 207, 626, 628, 638, 526, 1054, 1048, 633, 634 ЦК України, вказував, що оскільки умови договору приєднання розроблені банком, відтак останнім вжито всіх належних заходів, щоб такі були зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк підтверджує, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднався до тих умов, з якими вони ознайомлені належним чином.
Наводив зміст ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», пояснював, що на виконання вимог закону та процесуального обов`язку щодо доведення заявленого банком вже долучено до матеріалів справи завірені примірники анкети-заяви, паспорту споживчого кредиту, які підписані відповідачем і доказів зворотного в матеріалах справи немає.
Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості, позивачем серед інших доказів надано виписку з особового рахунку клієнта, яка відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, підтверджує виконання за день операцій клієнтом. Аналіз наявної виписки з урахуванням даних виданих кредитних карт свідчить про користування кредитними коштами. Випискою, сформованою за період з 29 грудня 2017 року по 01 лютого 2023 року, стверджується, що за рахунком кредитного договору, за яким обліковується заборгованість відповідача, мали місце витрати на суму 1 430 120,68 грн. та повернення коштів на суму 1 305 958,88 грн. Згадуваною випискою підтверджено зарахування коштів в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором.
Наведене, разом із підтвердженими витратами та надходженнями свідчить про те, що позичальник неодноразово використовувала кредитний ліміт, оплачувала банку всі складові кредитного договору - проценти, неустойку, повертала використаний кредитний ліміт, що давало можливість ще декілька разів його використовувати, відтак прийняла всі запропоновані умови кредитування банку.
Наголошував, що апелянтом не спростовано встановлені судом обставини щодо отримання кредитної картки відповідачем та користування нею.
Зважаючи на вищевикладене, суд підставно вважав доведеними факти отримання відповідачем кредитних коштів у позивача, користування вказаними коштами та наявність непогашеної заборгованості за тілом кредиту та відсотками.
Вказував, що адвокатом сторони відповідача на підтвердження повноважень надано копію посвідчення адвоката, в той час як процесуальне законодавство встановлює вимогу про надання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, на що не звернув уваги апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття провадження в справі.
 
Після отримання відзиву відповідачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направлено додаткові пояснення у справі, в яких викладено аргументи на спростування доводів позивача, вказуючи, що ані свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ані посвідчення адвоката для підтвердження повноважень у справі ч. 4 ст. 62 ЦПК України не передбачає. 
Щодо узгодження умов договору, відповідач наводила правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в справі № 156/268/21, вказувала, що сплата коштів банку апелянтом не означає, що її було ознайомлено з відсотками за користування договором, штрафними санкціями у разі порушення умов договору. Підписання особою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не свідчить про її волевиявлення з укладенням кредитного договору. Різні редакції та положення Умов та правил надання банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Наводила зміст рішення Конституційного Суд України від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 року щодо участі у договорі споживача як слабшої сторони, постанову Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 176/1445/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 619/1384/21, вказувала, що банк неправомірно направляв кошти у порядку черговості за ст. 534 ЦК України.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим оформила анкету-заяву від 29 грудня 2017 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 25).
29 грудня 2017 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, в якій містяться умови щодо шести типів кредитного продукту АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 26 - 30).
В нижній частині анкети-заяви зазначено, що підписанням цієї анкети-заяви заявник відповідно до ст. 634 ЦК України в повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та яка разом із пам`яткою клієнта і Тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування. Погоджується зі збільшеним строком позовної давності, зазначеним в Умовах та Правилах та з тим, що зміни до Умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє її про внесені зміни шляхом використання визначених Умовами та правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати публікації на сайті банку змінених Умов та правил є підтвердженням її погодженням та повного і безумовного прийняття зміненої редакції Умов та правил. В разі використання нею електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису для підписання анкети-заяви такий підпис прирівнюється до її власноручного підпису.
 
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 29 грудня 2017 року та паспорт споживчого кредитування/Тарифи Банка від 29 грудня 2017 року, підписані ПриватБанком та ОСОБА_1 , мають правовий статус електронного документу, тобто ця анкета-заява та паспорт підписані клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) банка - це електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа створює аналог власноручного підпису, який нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом.
 
На а. с. 31 знаходиться витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».
На а. с. 32 - 77 знаходиться витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.
На а. с. 80 - 81 знаходиться копія паспорту відповідача.
На а. с. 23 - 24 знаходяться довідки про видачу ОСОБА_1 кредитних карток з терміном дії до кінця грудня 2025 року, а також довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , згідно якої кредитний ліміт, встановлений в розмірі 700 грн., в подальшому був збільшений до 100000 грн.
На а. с. 88 - 111 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н за період з 29 грудня 2017 року по 13 березня 2013 року.
 
На а. с. 9 - 22 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 29 грудня 2017 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 05 березня 2023 року.
 
В подальшому ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг від 13 грудня 2021 року (а. с. 154 - 165).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки 29 грудня 2017 року сторонами укладено кредитний договір, зміст якого зафіксовано в декількох документах - заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах, і в порушення вимог кредитного договору відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 124161,80 грн. станом на 05 березня 2023 року, вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
 
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинених з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
 
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.
Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.
 
Відповідно до частини третьої статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
 
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
 
Заперечуючи проти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 заперечувала підписання нею Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів та погодження з нею цих умов.
 
Як вбачається зі змісту заяви від 29 грудня 2017 року, вона підписана особою із використанням аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису), разом з тим доказів того, що ОСОБА_1 надала письмову згоду, у якій міститься зразок її власноручного підпису, на укладення кредитного договору, шляхом використання її електронного підпису, позивачем до матеріалів додано не було.
 
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 власноручно не підписувала кредитний договір від 29 грудня 2017 року, а також не надала письмову згоду на укладення кредитного договору, шляхом використання її електронного підпису, апеляційний суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір є неукладеним.
 
Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 05 червня 2024 року у справі № 335/8467/21 (провадження № 61-18012св23).
 
Наведені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, який безпідставно вважав погодженими умови кредитного договору від 29 грудня 2027 року, зокрема в частині його ціни (розміру процентів за користування кредитними коштами), відповідальності у вигляді неустойки (штрафу, пені) та комісії.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
 
Разом із тим, відповідачем ОСОБА_1 було фактично отримано кредитні кошти, що підтверджується випискою з особового рахунку клієнта, з якої вбачається рух коштів по рахунку та користування кредитними коштами - розрахунок за товари та послуги, переказ зі своєї картки через додаток Приват24, зняття готівки в банкоматі, поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування, зарахування переказу зі своєї картки тощо.
 
Враховуючи, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
З аналізу наявної в матеріалах справи виписки по рахунку вбачається, що баланс на кінець періоду дорівнює сумі заборгованості, зазначеної в позові - 124161,80 грн., всього надходжень 1 305 958,88 грн., всього витрат 1 430 120,68 грн.
ОСОБА_1 сплатила за весь період з 29 грудня 2017 року по 13 березня 2023 року 35934,47 грн. комісії,  також банком було нараховано до виплати 38063,13 грн. відсотків.
 
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин неукладення кредитного договору, вказані суми комісії та відсотків в загальному розмірі 73997,23 грн. сплаті не підлягали, що було залишено поза увагою судом першої інстанції.
Апеляційний суд враховує, що позивачем в лютому 2024 року було надано до суду першої інстанції заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 13 грудня 2021 року (а. с. 154 - 165), однак, з огляду на вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 29 грудня 2017 року, і оскільки підстави та предмет позову позивачем не уточнювались, вказана заява не може вважатися належним доказом, позаяк не містить інформацію щодо предмета доказування.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, а також Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року в справі № 308/3956/15-ц зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
 
Виходячи із наведеного, з відповідача на користь позивача підлягали стягненню фактично отримані позичальником кошти в заявленому позивачем розмірі 124161,80 грн., зменшеному на розмір безпідставно нарахованих та сплачених банку коштів 73997,23 грн., що становить 50164,57 грн.
 
В іншій частині вимоги банку є недоведеними, необґрунтовані і задоволені судом першої інстанції безпідставно.
 
Апеляційний суд не вбачає підстав для врахування у спірних правовідносинах правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 та Верховного Суду в постанові від 03 серпня 2022 року в справі № 156/268/21, оскільки вони зроблені щодо інших кредитних угод, з іншими умовами, правилами та сторонами, зокрема у кредитних відносинах, які виникли на підставі договору, укладеного у письмовій формі відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України.
 
Про неможливість застосування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц щодо кредитних договорів, укладених в електронній формі, неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах, зокрема в постанові від 12 серпня 2022 року в справі № 234/7297/20 (провадження № 61-11504св21), від 17 січня 2022 року в справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21), від 22 листопада 2021 року в справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21), від 02 листопада 2021 року в справі № 243/6552/20 (провадження № 61-1347св21) та інших.
 
Також апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення ч. 5 ст. 223 ЦПК України, не залишивши позовну заяву без розгляду після повторної неявки в судове засідання представника позивача, явку якого було визнано обов`язковою, та відмовив у задоволенні усного клопотання сторони відповідача про залишення позову без розгляду.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
 
Водночас, разом із позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а. с. 1), відтак, передбачені законом підстави для залишення позовної заяви без розгляду у суду були відсутні.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року в справі № 911/73/21, згідно яких «суд розглядає справу по суті за умов, якщо: позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. При цьому, суд може розглянути можливість вирішення спору за відсутності позивача (з`ясувати, чи не перешкоджає нез`явлення позивача вирішенню спору) лише якщо від позивача надійшло клопотання про такий розгляд (про розгляд справи за відсутності позивача). Положення цих норм не пов`язують можливість залишення позовної заяви без розгляду з необхідністю надання судом оцінки можливості вирішення спору за відсутності представника позивача, який не з`явився на виклик суду, не повідомив про причини неявки, був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду. Наведене, однак, не стосується випадків, коли позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Тобто оцінка можливості вирішення спору по суті за відсутності представника позивача має обов`язково надаватись судом у разі, якщо позивач не з`явився на виклик суду, однак звернувся із заявою про розгляд цієї справи за його відсутності.  Передбачена цими нормами процесуального права така процесуальна дія суду як залишення позову без розгляду з підстави нез`явлення позивача у судове засідання та неповідомлення про причини своєї неявки не залежить від того, чи була визнана судом явка позивача в судове засідання обов`язковою».
 
Фактичні обставини у наведеній справі є іншими, а саме судами встановлено, що позивач за зустрічним позовом жодного разу не з`явився у судове засідання, про час і місце якого був проінформований судом належним чином, будь-яких пояснень на підтвердження поважності причин неявки та клопотань про розгляд позову без його участі не подавав, жодних активних дій щодо підтримання заявлених позовних вимог не вчиняв.
 
Також апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, для чого сторона відповідача просила витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» оригінал кредитного договору від 29 грудня 2017 року (а. с. 140 зворот), з огляду на те, що як встановлено в цій справі, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 29 грудня 2017 року та паспорт споживчого кредитування/Тарифи Банка від 29 грудня 2017 року, підписані ПриватБанком та ОСОБА_1 , мають правовий статус електронного документу, тобто ця анкета-заява та паспорт підписані клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) банка, що унеможливлювало надання його оригіналу на експертне дослідження як фізично існуючого документу.
 
Крім того, апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими доводами позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що адвокатом сторони відповідача на підтвердження повноважень надано копію посвідчення адвоката, в той час як процесуальне законодавство встановлює вимогу про надання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
 
Як вбачається з матеріалів справи, до апеляційної скарги представником позивача було надано ордер про надання правничої (правової) допомоги від 27 травня 2024 року АР № 1179109, що є належним підтвердженням його повноважень як адвоката та узгоджується з вимогами ст. 62 ЦПК України.
 
Виходячи із вищевикладеного, висновки суду першої інстанції щодо укладення кредитного договору, розміру заборгованості та її складових здійснені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 50164,57 грн. як фактично отримані позичальником кошти в заявленому позивачем розмірі 124161,80 грн., зменшеному на розмір безпідставно нарахованих та сплачених банку коштів 73997,23 грн.
 
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача із відповідача на користь пропорційно до задоволених позовних вимог на 40 % (за результатами апеляційного перегляду стягнуто 50164,57 грн. із заявлених до стягнення 124161,80 грн.) судовий збір в розмірі 1073,60 грн., з позивача на користь відповідача - судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3220,80 грн.
 
Шляхом взаємного зарахування з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2147,20 грн.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором в розмірі  50164,57 грн.
В решті позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2147,20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді :                                                                                                            Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.