КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: П'ятничук І.В.
Єдиний унікальний номер справи № 759/9261/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10785/2024
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
04 липня 2024 року                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Соколової В.В., Поліщук Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зайченко Василь Миколайович, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
встановив:
 
У травні 2023 року позивачка звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом.
В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 20 лютого 2021 року в м. Києві на вул. Г. Космосу сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_2 .
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року у справі № 759/4272/21 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Позивачка зазначила, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована ТДВ СК «Альфа-Гарант».
Звернувшись до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з заявою про виплату страхового відшкодування, страховиком 31 травня 2021 року було здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 31 347,31 грн.
Зазначила, що відповідно до наряду-замовлення № НЗ 3236 від 01 квітня 2021 року ФОП ОСОБА_4 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 становить 59 906,00 грн.
Посилаючись на те, що сума страхового відшкодування завдані збитки не відкодовує, просила суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 28 558,69 грн, витрати на транспортні послуги у розмірі 600,00 грн, сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн та витрати за надання правової допомоги у розмірі 20 000,00 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28 558,69 грн  матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП, 600 грн витрат на транспортні послуги (евакуатор) та сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн, а всього стягнути 30 232,29 грн.
Не погоджуючись із таким рішення суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильну оцінку доказів, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір завданої шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами. Вказує, що суд не урахував того, що позивачка здійснила ремонт пошкоджень автомобіля, які не могли бути завдані внаслідок ДТП, спричиненої відповідачем. Посилається також на те, що позивачка не надала доказів, а суд не з`ясував, чому страховик зменшив розмір страхової виплати, а не відшкодував збиток у повному обсязі в межах страхового ліміту.
Своїм правом на подачу відзиву позивачка ОСОБА_2 у встановлений строк не скористалась. 
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення матеріальної шкоди у розмірі 28 558,69 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Встановлено, що 20 лютого 2021 року в м. Києві на вул. Г. Космосу сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_2 .
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року у справі № 759/4272/21 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 11).
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до полісу № 124307684 (а.с. 52).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з заявою про виплату страхового відшкодування та страховиком 31 травня 2021 року було здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 31 347,31 грн, про що свідчить виписка по картці/рахунку (а.с. 19).
Відповідно до наряду-замовлення № НЗ 3236 від 01 квітня 2021 року ФОП ОСОБА_4 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 становить 59 906,00 грн (а.с. 20).
Також судом першої інстанції встановлено, що 05 квітня 2021 року ОСОБА_2 сплатила на рахунок ФОП ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 59906,00 грн. відповідно наряду-замовлення № НЗ 3236 від 01.04.2021 року (а.с. 21).
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За правилом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.  
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі  № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19,  від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц , від 21 лютого  2020 року у справі № 755/5374/18 та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 28 558,69 грн підлягають задоволенню.
Правильними є також висновки суду щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на транспортні послуги (евакуатор) у розмірі 600,00 грн.
Так, статтями 28, 29 Закону №1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка сплатила грошові кошти на користь приватного підприємця ОСОБА_5 в розмірі 600,00 грн за транспортні послуги (евакуатор), про що свідчить квитанція № 2103175 від 06 березня 2021 року (а.с. 18).
Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на її користь витрат пов`язаних з транспортуванням пошкодженого автомобіля у розмірі 600,00 грн також підлягають задоволенню.
 Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Твердження апелянта щодо недоведеності розміру завданої шкоди є безпідставними, оскільки відповідач не спростував наведені позивачкою розрахунки розміру завданої шкоди, власних експертних висновків не надав, клопотання про проведення судової експертизи у встановленому порядку не заявляв. 
При цьому, суд звертає увагу, що сама по собі відсутність згоди відповідача із розміром заявлених до відшкодування збитків (без спростування належними доказами та надання власних обґрунтованих розрахунків) не може слугувати підставою для звільнення його від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в цілому повторюють доводи його відзиву на позовну заяву, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні  відсутні.
Заперечень щодо розподілу витрат на правову допомогу та інших судових витрат апеляційна скарга не містить, тому рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зайченко Василь Миколайович, залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                               М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                           В.В. Соколова
 
                                                                                                                      Н.В. Поліщук