ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2024 року	Львів	Справа № 500/896/24 пров. № А/857/10974/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (головуючого судді Мартиць О.І., ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження о 10 год. 40 хв. в м. Тернопіль повний текст рішення складено 04.04.2024) у справі №500/896/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.02.2024 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01.09.2023 №056650006033 про відмову ОСОБА_1 , у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, передбаченої п.7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 , до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років передбачених пунктами "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", про що прийняти відповідне рішення, наступні періоди: - з 02 серпня 1982 року по 13 листопада 1984 року на посаді вихователя дитячого садка радгоспу "Подільський"; - з 29 листопада 1984 року по 30 листопада 1987 року на посаді вихователя дитячого садка №1 Хмельницької АЕС; - з 01 березня 1988 року по 26 грудня 1990 року на посаді вихователя закладу дошкільної освіти №9 "Ромашка" Мирноградської міської ради Покровського району Донецької області; - з 09 січня 1991 року по 31 серпня 2004 року на посаді вихователя-методиста ясел-садка №51 "Золота рибка" шахти "Красноармійська-Західна №1"; - з 01 листопада 2005 року по 02 серпня 2021 року на посаді вихователя-методиста дошкільного навчального закладу №6 "Сонечко" Покровської міської ради Донецької області, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, відповідно до вимог п.7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову однак не наведено жодного обґрунтування чому суд не прийняв до уваги посилання підтвердженого належними доказами про те, що вона 02 серпня 2021 року звільнилася з посади вихователя-методиста дошкільного навчального закладу № 6 «Сонечко» Покровської міської ради Донецької області, у відповідності до ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Переїзд викликаний тим, що захворіла мама - ОСОБА_2 і через її тяжкий стан вона потребувала і потребує догляду, оскільки інших осіб крім неї, які можуть здійснювати її догляд не має. У зв`язку з цим вона вимушено звільнилася з роботи та переїхала із міста Покровська Донецької області, де вона проживала, у село Темногайці Кременецького району Тернопільської області де і на даний час проживає та здійснює догляд за нею (що належно підтверджується належними та допустимими доказами: довідки, виписки з історій хвороби та епікрізи, які додано до позовної заяви). Маючи право на пенсію за вислугою років не скористалася та на пенсію не вийшла. Звільнившись з роботи та переїхавши на нове місце проживання для догляду за хворою мамою вона, з метою пошуку роботи у новій місцевості, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в закладах та установах державної або комунальної форми власності, звернулася до Шумської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості де в періоди з 25.08.2021 по 27.07.2022 та з 06.08.2022 по 15.09.2022 отримувала допомогу по безробіттю, який їй зараховано до стажу для розрахунку права на пенсію згідно Форми PC-право, належну копію якої нею надано суду першої інстанції разом із позовною заявою. Надалі у зв`язку із збройною агресією та введенням воєнного стану вона у Великодедеркальській територіальній громаді Тернопільської стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Маючи достатньо стажу для виходу на пенсію за вислугою років вийшла на пенсію за віком по досягненню 60 років. З часу звільнення пенсію не отримувала. Разом з тим судом зроблено суперечливий та безпідставний висновок, який не ґрунтується на законі є протилежний судовій практиці, та ліг в основу прийняття незаконного рішення, зокрема: «залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.». Також судом неправильно застосовано правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 по справі № 522/5056/16-а, висновок Верховного Суду дає можливість однозначно ствердити, що рішення органів Пенсійного фонду про відмову виплатити їй допомогу є незаконним, оскільки вона на день досягнення пенсійного віку працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і мала страховий стаж, зокрема для чоловіків - 35 років, на таких посадах. Правом вийти на пенсію не скористалася саме задля отримання зазначеної грошової допомоги. Поряд з тим у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 200/854/19-а викладена правова позиція. У відповідності до приписів п. «е» ч.3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи зараховується до стажу роботи. Однак судом першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не наведено жодного обґрунтування з яких міркувань та підстав не застосовано саме цю норму права, яка має бути застосованою. Отже, з врахуванням приписів п. «е» ч.3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи зараховується до стажу роботи, станом на день досягнення пенсійного віку вона працювала на посаді вихователя-методиста, станом на день звернення за призначенням пенсії вона має спеціальний страховий стаж - 40 років 10 місяців 25 дні, що надає їй право на отримання грошової допомоги відповідно до пункту 7- 1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» яка не підлягає оподаткуванню у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження та від 02.08.2024 продовжено строк розгляду справи, з 27.06.2024 по 07.07.2024 та з 05.08.2024 по 18.08.2024 суддя доповідач перебувала у відпустці.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.07.2023 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
ОСОБА_1 28.08.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення та виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (аркуші справи 14-18).
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №056650006033 від 01.09.2023 позивачу відмовлено в призначенні та виплаті грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказано, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Станом на 22.07.2023 (день досягнення пенсійного віку) заявниця не працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів. "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Оскільки зазначена умова не виконана, підстави для виплати грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 відсутні.
Листом відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.09.2023 №1900-0210-8/38774 позивача повідомлено про прийняте рішення. 
Позивач вважаючи дії відповідачів протиправними, а тому звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01.09.2023 №056650006033 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, передбаченої п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
Пунктом 7-1 Розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років. 
Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058-IV (далі – Порядок №1191).
Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".
Пунктом 5 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію. 
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах і вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. 
Верховний Суд у постанові від 27.11.2018 у справі № 328/1619/17 (2-а/328/80/17) зазначив, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних, визначених законодавством, посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування будь-якого іншого виду пенсії. 
У постанові Верховний Суд від 20.02.2019 справа №462/5636/16-а дійшов висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
Верховний Суд у постанові від 02.03.2020 у справі № 175/4084/16-а (2-а/175/86/16) за змістом наведених норм законодавства доходить до висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з: 1) наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних визначених законодавством посадах; 2) вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також 3) неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії. Водночас, що умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, як помилково вважали суди попередніх інстанцій, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Слід зазначити і про те, що законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком. Верховний Суд зазначає, що отримання вказаної грошової допомоги визначене законодавцем, як заохочувальний захід щодо осіб, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.
У постановах від 22.02.2024 у справі № 260/323/20, від 21.03.2024 у справі № 580/2737/23 Верховний Суд вказав, що норму пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV слід тлумачити таким чином, що для отримання визначеної пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV грошової допомоги при виході на пенсію по Закону № 1058-IV особа має дотриматись таких вимог:
- станом день досягнення пенсійного віку працювати в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону № 1788-ІІ;
- пенсія має призначатися особі вперше (тобто особи, які отримували пенсію раніше і з будь-яких причин перестали отримувати її, право на зазначену грошову допомогу втратили);
- станом на день звернення за призначенням пенсії особа повинна мати страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років, у редакції Закону № 1058-IV станом на час виникнення спірних правовідносин) на зазначених вище посадах.
Відповідно до частини 1 статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , аркуш справи 10), відповідно 22.07.2023 року в неї виповнилось 60 років, а з 23.07.2023 їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (аркуш справи 19).
З трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 31.07.1982 убачається, що вона працювала з 02.08.1982 по 13.11.1984 на посаді вихователя дитячого садка радгоспу "Подільський"; - з 29.11.1984 по 30.11.1987 на посаді вихователя дитячого садка №1 Хмельницької АЕС; - з 01.03.1988 по 26.12.1990 на посаді вихователя закладу дошкільної освіти №9 "Ромашка" Мирноградської міської ради Покровського району Донецької області; - з 09.01.1991 по 31.08.2004 на посаді вихователя-методиста ясел-садка №51 "Золота рибка" шахти "Красноармійська-Західна №1"; з 01.11.2005 вона прийнята на посаду вихователя-методиста Красноармійський дошкільний навчальний заклад №6 «Сонечко», а 02.08.2021 звільнена за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України у зв`язку із переїздом на нове місце проживання, 25.08.2021 розпочато виплату по безробіттю, 15.09.2022 припинено виплату по безробіттю (аркуші справи 27-31).
ОСОБА_1 28.08.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення та виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (аркуші справи 14-18).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №056650006033 від 01.09.2023 позивачці відмовлено в призначенні та виплаті грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки станом на 22.07.2023 (день досягнення пенсійного віку) заявниця не працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів. "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Колегія суддів погоджується із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №056650006033 від 01.09.2023 та позицією суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 станом на 22.07.2023 (день досягнення пенсійного віку) не працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів. "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", натомість останній запис в її трудовій книжці є 15.09.2022 про припинення виплати по безробіттю, тому на думку колегії суддів є підстави вважати, що позивачем не було дотримано одночасно трьох умов, за яких вона мала би право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, адже положення п. 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» містить вичерпний перелік умов, за сукупністю яких особа може отримати спірну грошову допомогу, та іншого тлумачення не передбачає, що спростовує доводи апелянта.
Доводи скаржника про те, що оскаржувані рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 28.11.2019 по справі № 522/5056/16-а, від 15.06.2022 у справі № 200/854/19-а, колегія суддів вважає безпідставними. Так, аналіз наведених скаржником судових рішень дає підстави вважати, що вони були ухвалені за інших фактичних обставин, установлених судами (зокрема у постанові від 28.11.2019 по справі № 522/5056/16-а позивач досяг 60-річного віку і з 1978 року працює лікарем у закладах державної або комунальної форми власності, а відмова відповідача обґрунтована тим, що на момент досягнення позивачем пенсійного віку (станом на 04.08.2015) не враховано період роботи з 01.09.2014 по 05.08.2015 до стажу роботи на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки відомості про нарахування заробітної плати позивачу відсутні, починаючи з 01.02.2015 та відсутня сплати страхових внесків, а у постанові від 15.06.2022 по справі № 200/854/19-а, відмова пенсійного органу обґрунтована відсутністю необхідного спеціального стажу на день досягнення нею пенсійного віку, станом на 30.06.2018 року - день набуття позивачем право на пенсію за віком, спеціальний стаж її роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, був визначений управлінням Пенсійного фонду як 29 років 10 місяців 21 день). Отже, наведені апелянтом цитати із вказаних судових рішень не доводять, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, оскільки подібності правовідносин не встановлено.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийняте обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин та матеріалів справи, що має значення для його прийняття, є вмотивованим, а позовні вимоги не підлягають до задоволення, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. 
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 22.02.2024 у справі № 260/323/20, від 21.03.2024 у справі № 580/2737/23, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі №500/896/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль
Повний текст постанови складено 02.09.2024