ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5154/24                                           Суддя (судді) першої інстанції: Дар`я ВИНОГРАДОВА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року                                                                                              м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Голяшкін О.В.,
судді - Заїка М.М., Швед Е.Ю.,
секретар судового засідання - Коренко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 року у справі №620/5154/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дії, протиправною постанову та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просив:
визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича, які виявилися у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.04.2024 р., - неправомірними;
визнати постанову про закінчення виконавчого провадження від 01.04.2024, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем, протиправною;
постанову про закінчення виконавчого провадження від 01.04.2024, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем, скасувати;
зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича відновити виконавче провадження по виконавчому листу №825/324/17, виданому Чернігівським окружним адміністративним судом 18 грудня 2023 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Чернігівським окружним адміністративним судом 18.12.2023 видано виконавчий лист по справі №825/327/17, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області з 11.04.2017. 01.04.2024 по виконавчому провадженню ВП №73700623 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду. Позивач вважає таке рішення державного виконавця незаконним, оскільки рішення суду фактично не виконане.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 у задоволенні адміністративного суду відмовлено.
При винесенні рішення суд першої інстанції виходив із фактичного виконання рішення суду, відсутності у державного виконавця підстав для продовження виконавчого провадження та правомірності прийнятого державним виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження. Судом зазначено, що видання роботодавцем наказу про поновлення позивача на посаді є свідченням виконання рішення, а до обов`язків державного виконавця не віднесено здійснення перевірки факту допущення стягувача до виконання своїх обов`язків та фактичного допуску до роботи. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що підставою закінчення виконавчого провадження є фактичне виконання рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом, а державний виконавець зобов`язаний перевірити виконання рішення боржником. Проте, рішення про поновлення його на посаді фактичне не виконано, державним виконавцем жодних заходів з виконання рішення, крім відкриття виконавчого провадження, не вчинялося, боржником був винесений наказ про поновлення стягувача на посаді, якої вже фактично не існує, питання щодо поновлення посади у штатному розписі не вирішувалося.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у справі №825/324/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Офіс Генерального прокуратура про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, визнання протиправною бездіяльності та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - задоволено частково. Зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області з 11.04.2017.
Чернігівським окружним адміністративним судом 18.12.2023 видано виконавчий лист №825/324/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області з 11.04.2017.
05.03.2024 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73700623 з примусового виконання виконавчого листа №825/324/17 від 18.12.2023, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом.
01.04.2024 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі вимог пункту 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду.
Не погоджуючись із вказаними діями державного виконавця та постановою про закінчення виконавчого провадження, посилаючись на те, що рішення по поновлення його на посаді фактично не виконане, позивач звернувся до суду з даним позвам.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з положеннями         ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені         Конституцією         та законами України.
Відповідно до п.9 ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Як встановлено ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ ).
У відповідності до ст.1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Однією з засад виконавчого провадження є обов`язковість виконання рішень (п.2 ст.2 Закону №1404-VІІІ). 
За ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний, зокрема 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
При цьому, відповідно до ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст.18 Закону №1404-VIII).
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону №1404-VIII).
Порядок виконання рішень немайнового характеру визначений положеннями розділу VIII Закону №1404-VIII.
Згідно загальних положень ст. 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Порядок виконання рішення суду про поновлення на роботі регламентовано ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ч.1 ст. 65 Закону №1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
Як встановлено ч.2 ст. 65 Закону №1404-VIII, рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувана на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до п.9 ст.39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 лютого 2023 року у справі №340/2274/22, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.
При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Виходячи із вищенаведених положень Закону та правових позицій Верховного Суду, підставою закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про поновлення на роботі (посаді) є його фактичне, у повному обсязі виконання, шляхом видання наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі із фактичним допуском до роботи до виконання ним своїх попередніх обов`язків.
Судом першої інстанції встановлено, що Чернігівська обласна прокуратура листом від 19.03.2024 №15/3/2-40-2017 повідомила відповідача, що наказом керівника обласної прокуратури від 27.12.2023 №279к поновлено ОСОБА_1 з 11.04.2017 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області та в органах прокуратури. Крім того, Чернігівська обласна прокуратура зазначала, що про прийняття наказу №279к від 27.12.2023 ОСОБА_1 неодноразово повідомлялося листами від 28.12.2023 №07-1193вих-23, від 29.01.2024 №07-73 вих-24 та від 06.03.2024 № 07-218вих-27 з одночасним направленням копії наказу про поновлення. У зв`язку з цим просила закінчити виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
З наказом від 27.12.2023 №279к   ОСОБА_1 був ознайомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 13.03.2024 та від 01.02.2024 з відміткою «вручено особисто». Відомостей щодо оскарження позивачем цих наказів у визначеному законодавством порядку матеріали справи не містять.
Копія наказу керівника Чернігівської обласної прокуратури від 27.12.2023 року №279к наявні в матеріалах справи (а.с. 24).
На запит позивача Офіс Генерального прокурора листом від 15.01.2024 № 27/3-46вих-24 повідомив, що у структурі Чернігівської обласної прокуратури відсутнє управління нагляду у кримінальному провадженні. У штатному розписі Чернігівської обласної прокуратури станом на 01.01.2024 (чинний на поточну дату) посаду начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації (на правах прокурора) не встановлено. Крім того, вказано, що на цей час відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації структурно входить до управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Чернігівської обласної прокуратури (посада начальника зазначеного відділу належить до категорії працівника, який виконує функції з обслуговування), тому підстави для створення такої посади відсутні.
На запит ОСОБА_1 щодо надання інформації щодо звернення Чернігівської обласної прокуратури із заявою (клопотанням, зверненням) щодо внесення змін до штатного розпису Чернігівської обласної прокуратури, Офіс Генерального прокурора листом від 22.01.2024 №27/3-109вих-24 повідомив, що керівник Чернігівської обласної прокуратури не звертався до Офісу Генерального прокурора з поданням відповідно до вимог Положення про організаційно-штатну роботу в органах прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора від 06.04.2021 № 82 щодо включення до штатного розпису посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області, оскільки з 11.09.2020 такої юридичної особи як «прокуратура Чернігівської області» не існує.
Листом від 05.04.2024 №27-162вих-24 Чернігівська обласна прокуратура на запит позивача від 28.03.2024 повідомила, що станом на 27.12.2023 та у період з 27.12.2023 до 27.03.2024 у структурі та штатній чисельності Чернігівської обласної прокуратури посада начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області не передбачена. Пропозиції щодо змін до структури та штатної чисельності Чернігівської обласної прокуратури, а саме установлення у штатному розписі посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області до Офісу Генерального прокурора не вносилися за відсутності підстав. При цьому вказано також, що функціональні обов`язки начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 затверджені першим заступником керівника Чернігівської обласної прокуратури 29.12.2023. Робоче місце начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 визначено наказом керівника Чернігівської обласної прокуратури від 29.12.2023 №283к в управлінні нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Чернігівської обласної прокуратури за адресою: вул. Князя Чорного,9, м. Чернігів.
Також відзначено, що функціональні обов`язки начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області та обов`язки начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Чернігівської обласної прокуратури, визначені посадовою інструкцією, відрізняються.
Судом першої інстанції констатовано, що фактично рішення суду від 18.12.2023 року було виконано відповідачем, тому у державного виконавця були відсутні підстави для продовження його виконання.
Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки лише видання наказу від 27 грудня 2023 року №279к про поновлення стягувача на посаді, навіть зі встановленням робочого місця та визначенням функціональних обов`язків стягувача, не є фактичним виконанням рішення у справі у справі №825/324/17.
Верховний Суд у постановах від 08.04.2020 у справі №808/2741/16, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18 зазначив, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.
Як вбачається із матеріалів справи, при поновленні позивача на посаді питання щодо внесення змін до структури змін до структури та штатної чисельності Чернігівської обласної прокуратури з метою забезпечення стягувачу раніше займаної ним посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області не вирішувалося, а визначена йому посада начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Чернігівської обласної прокуратури, не є рівнозначною до попередньої посади, оскільки ні за категорією, ні за функціональними обов`язками їй не відповідає.
Отже, судове рішення у справі №825/324/17, яке набрало законної сили, не було фактично виконано, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №73700623 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, п. 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Таким чином, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом № 1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.
Суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду залишилось невиконаним, а право особи, що визнано в судовому порядку порушеним, так і залишилося невідновленим.
Державний виконавець не здійснив перевірку виконання рішення боржником відповідно до вимог ст. 63 Закону №1404-VIII, не скористався встановленими ч.3          статті 18 Закону №1404-VIII         правами, зокрема щодо звернення до суду або органу, який видав виконавчий документ, з відповідними заявами (поданнями), в тому числі про роз`яснення рішення, встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, накладення штрафу тощо.
За вказаним обставинами, з урахуванням передчасності та безпідставності зупинення відповідачем виконавчого провадження, колегія суддів приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови від 01.04.2024 про закінчення виконавчого провадження та необхідність зобов`язати відповідача відновити виконавче провадження з метою забезпечення реального та повного виконання судового рішення.
При цьому суд зазначає, що при викладенні підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п.п.3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність викладених у рішенні висновків обставинам справи. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю викладених у рішенні висновків обставинам справи, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 14, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 року - скасувати та прийняти нове рішення.
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича, які виявилися у винесенні постанови від 01.04.2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП №73700623, - неправомірними.
Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.04.2024 про закінчення виконавчого провадження ВП № 73700623.
Зобов?язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича відновити виконавче провадження по виконавчому листу №825/324/17, виданому Чернігівським окружним адміністративним судом 18 грудня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329, 331 КАС України.

Головуючий суддя                                                               О.В. Голяшкін

Судді                                                                                           М.М. Заїка

                                                                                                        Е.Ю. Швед

Повний текст постанови складено 23.07.2024 року.