ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 серпня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 199/5759/22
провадження № 61-10296св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., 
Луспеника Д. Д.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: - ОСОБА_2 , Дніпровська міська рада, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин Павло Петрович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_5 , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 
14 грудня 2000 року він подав до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого 
ОСОБА_6 , тобто прийняв спадщину та фактично отримав право на спадкове майно після смерті батька.
У період з серпня 2000 року до вересня 2019 року, ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , сплачував комунальні платежі, підтримував квартиру в належному стані.
04 січня 2019 року позивач звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. 
22 січня 2019 року йому стало відомо, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2007 року у справі № 2о-127/07 квартиру АДРЕСА_2 було визнано відумерлою спадщиною. 
Надалі постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 14 листопада 2007 року скасовано.
У задоволенні заяви Територіальної громади Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання спадщини відумерлою відмовлено, з тих підстав, що після смерті спадкодавця спадщина була прийнята спадкоємцем відповідно до встановленого законом порядку. 
Водночас з 12 липня 2019 року до 18 жовтня 2019 року нотаріус умисно та послідовно затягувала процес видачі свідоцтва про право на спадщину чи постанови про відмову в його видачі.
26 вересня 2019 року невідомі особи зламали вхідні двері, проникли у належну йому квартиру та змінили замки чим позбавили позивача права користування та доступу до власного нерухомого майна. 
Наступного дня, йому стало відомо, що 20 серпня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Гладковим Ю. В. (далі - державний реєстратор ОСОБА_7 ) внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 14 листопада 2018 року № 98И-18, видавник Дніпровська міська рада.
27 вересня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. (далі - приватний нотаріус Кейтельгіссер О. М.) внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до відділення поліції № 1 (Амур-Нижньодніпровський район) Дніпропетровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення за ознаками шахрайства. На час звернення до суду з позовом досудове розслідування триває.
17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації зі скаргою, за наслідками розгляду якої, наказом від 12 березня 2020 року № 903/5 визнано незаконним та скасовано рішення і відповідний запис державного реєстратора 
Гладкова Ю. В. № 48347425 від 22 серпня 2019 року про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
18 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. (далі - Приватний нотаріус Кейтельгіссер О. М.) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. 
02 вересня 2020 року постановою державного нотаріуса Шугаєвої Н. С. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за іншою особою. 
Крім того, від імені спадкодавця ОСОБА_6 , 10 жовтня 1996 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт не на користь позивача.
Про наявність зазначеного правочину, за життя спадкодавець позивача не повідомляв. Заповіт складено на невідому особу, оскільки не зазначено дати її народження чи будь-яких інших відомостей про неї. Із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася. 
Посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_6 , інших спадкоємців за законом немає, а спадкоємець за заповітом спадщину після смерті спадкодавця не прийняв; наказом колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації 
від 12 березня 2020 року № 903/5 визнано незаконним та скасовано рішення і відповідний запис державного реєстратора Гладкова Ю. В. від 22 серпня 2019 року № 48347425 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а отже юридичних підстав укладати договори іпотеки та купівлі-продажу спірної квартири не було, позивач просив визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . 
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер      ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь власника ОСОБА_1 квартиру     
АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 252,00 грн та на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 10 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, він є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_6 та у встановленому законом порядку прийняв спадщину, а саме квартиру АДРЕСА_2 , шляхом подачі до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Зазначена квартира вибула з володіння позивача не з його волі іншим шляхом, а тому він має право витребувати зазначене нерухоме майно, придбане добросовісним набувачем ОСОБА_2 за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
 
У липні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 рокув якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 02 червня 2021 року у справі № 351/1317/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 20 липня 2022 року у справі № 442/2640/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від 28 грудня 2022 року у справі № 315/236/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України));
недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частина третя статті 
411 ЦПК України);
необґрунтоване відхилення клопотання про застосування позовної давності (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України);
встановлення судом обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги 
ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що можливість витребування майна з володіння іншої особи залежить насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Суди попередніх інстанцій не встановили, що ОСОБА_2 знала чи могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й про те, що продавець не мав права відчужувати майно. Проігнорували її доводи про те, що вона є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке вона придбала за ринковою ціною. ОСОБА_3 мав правовстановлюючі документи на нерухоме майно, які не викликали сумніву у відповідачки, а отже мав відповідні права для відчуження спірного нерухомого майна. Доказів вчинення ним недобросовісних дій позивач не надав.
Суди не надали оцінки показанням свідків, а саме: голови Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бєляєва - 10» ОСОБА_13, ОСОБА_8 , про те, що після смерті ОСОБА_6 протягом року у спірній квартирі мешкала лише ОСОБА_9 , на ім`я якої за життя ОСОБА_6 склав заповіт. Позивач там ніколи не проживав та не ніс тягаря утримання нерухомого майна, зокрема й не сплачував за комунальні послуги. 
Не є належним доказом утримання майна один лише рахунок за електроенергію, за яким не відбулося жодних розрахунків.
Натомість ОСОБА_2 сплатила всі існуючі борги за утримання квартири, що підтверджується показаннями свідків та відповідними квитанціями. 
Позивач не довів, що ОСОБА_9 , як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_6 відмовилася від прийняття спадщини.
За вказаних обставин суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у розгляді справи як співвідповідача ОСОБА_9 , ухваливши судове рішення, яке стосується її прав та обов`язків, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
У оскаржуваних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій посилаються як на доказ на лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 листопада 2019 року № 3/12-4655 адресований на адресу місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, копія якого наявна у матеріалах справи, однак не посвідчена посадовими особами у розпорядженні яких перебуває оригінал документа, а тому не є допустимим та достовірним доказом. 
Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій безпідставно не задовольнили заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності. Зокрема, суди не звернули увагу на те, що у листопаді 2018 року позивач звертався до Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області за фактом зламу вхідних дверей та зміни замків у спірній квартирі невідомими особами. Тобто з цього часу йому стало відомо про порушення його спадкових прав на спірну квартиру, водночас до суду з позовом він звернувся лише 16 серпня 2022 року, тобто з пропуском позовної давності. 
У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мисечко К. О., який Верховний Суд не бере до уваги, оскільки на порушення частини четвертої статті 395 ЦПК України до відзиву не додано доказів надсилання його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 липня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу ОСОБА_10 .   
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2023 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 199/8759/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У вересні2023 року матеріали справи № 199/8759/22 надійшли до Верховного Суду.
Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від касаційну скаргу касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року та матеріали цивільної справи № 199/8759/22 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_10 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що квартира 
АДРЕСА_2 , належала на праві приватної власності ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру, розташовану за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Спадкоємцем першої черги після ОСОБА_6 є його син ОСОБА_1 , який у встановлений законом шестимісячний строк, звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
На підставі заяви ОСОБА_1 14 грудня 2000 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 1168а/2000. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2007 року у справі № 2о-127/07 позовні вимоги територіальної громади Амур-Нижньодніпровської районної у 
м. Дніпропетровську ради про визнання спадщини відумерлою задоволено частково.
Визнано квартиру АДРЕСА_2 відумерлою спадщиною. Визнано право власності на зазначену квартиру за територіальною громадою Дніпропетровської міської ради.
Згідно з відповіддю Комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради (далі - КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації») від 22 січня 2019 року № 883 станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , містяться відомості про право приватної власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 12 квітня 1994 року, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 4/895-94, зареєстрованого 27 квітня 1994 року КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та записаного в реєстрову книгу № 32п за реєстровим № 97. Також у інвентаризаційній справі наявне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2007 року. Державна реєстрація права власності на квартиру за територіальною громадою Дніпропетровської міської ради не проводилася.
Постановою Дніпровського апеляційного від 12 червня 2019 року у справі № 2о-127/07 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2007 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову 
у задоволенні позову. 
18 жовтня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. вніс до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності, запис № 33727311, про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.
22 жовтня 2019 року за заявами ОСОБА_1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019042630000239 про вчинення кримінальних правопорушень за частиною третьою статті 190, частиною першою статті 162 Кримінального кодексу України. Досудове розслідування наразі проводиться Відділенням поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції 
в Дніпропетровській області.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 листопада 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2019 року. Попередніми власниками зазначеної квартири були ОСОБА_3 - на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 вересня 2019 року, 
ОСОБА_4 - на підставі свідоцтва про право власності від 14 листопада 2018 року.
Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 листопада 2019 року № 3/12-4655 розпорядження органу приватизації від 14 листопада 2018 року № 4/98-18 на квартиру АДРЕСА_2 та на будь-яку іншу квартиру не видавалося.
Наказом Міністерства юстиції України від 12 березня 2020 року № 903/5 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 скасовано рішення 
і відповідний запис державного реєстратора Гладкова Ю. В. від 22 серпня 2019 року № 48347425 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 .
Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н. С. від 02 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою. 
Крім того, від імені спадкодавця ОСОБА_6 , 10 жовтня 1996 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт не на користь позивача.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо витребування майна у добросовісного набувача 
 
Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див: постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Відповідно до частини першої статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження 
№ 61-17779св18)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України 
у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження 
№ 14-190цс20)).
Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.
У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень (постанова Верховного 
Суду від 03 липня 2019 року у справі № 128/2526/16-ц (провадження 
№ 61-19974св18).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна, суди попередніх інстанцій виходили з того, він є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_6 та у встановленому законом порядку прийняв спадщину, а саме квартиру 
АДРЕСА_2 , шляхом подачі до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Зважаючи на те, що спірна квартира вибула із володіння позивача не з його волі іншим шляхом, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право витребувати зазначене нерухоме майно, придбане добросовісним набувачем ОСОБА_2 за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., посилається на те, такий висновок суду першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) про те, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, 
пункти 7.15, 7.16).
Перевіривши зазначені доводи заявниці, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення згаданим висновкам Великої Палати Верховного Суду не суперечать. 
Так, у справі, що переглядається суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установив, що ОСОБА_11 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , яку вона придбала у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 18 жовтня 2019 року. Однак ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_3 не набули права власності на спірне нерухоме майно у законному порядку, що дає підстави для висновку про те, що відчуження такого майна відбулося поза волею власника ОСОБА_1 , а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦПК України може бути витребуване у добросовісного набувача. 
Крім того, колегія Міністерства юстиції України з питань розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, скасовуючи рішення 
і відповідний запис державного реєстратора Гладкова Ю. В. від 22 серпня 
2019 року № 48347425 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , звернула увагу на порушення чинного законодавства не лише державним реєстратором Гладковим Ю. В., але і на порушення чинного законодавства приватним нотаріусом Кейтельгіссером О. М. при проведення реєстраційних дій 16 вересня 2019 року за заявами № 35946957, № 35947658 щодо реєстрації договору іпотеки та обтяження.
Суди попередніх інстанцій також урахували, що вирішуючи спір між позбавленим титульного володіння власником та володільцем речі, придбаної ним за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати, не достатньо дійти одного лише висновку про добросовісність набувача, а необхідно також з`ясувати чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок чого констатація добросовісності набувача, будучи лише одним з елементів юридичного (фактичного) складу підстав ефективного посесорного захисту відповідно до статті 396 ЦК України, сама по собі ще не забезпечує набуття права власності на річ згідно зі статтями 330, 658 цього Кодексу. 
Коли продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності згідно другому реченню статті 658 ЦК України лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення, інакше добросовісний набувач має право на відшкодування збитків продавцем за правилами евікції відповідно до статей 660, 661 ЦК України, яке визнається належною компенсацією за правом на мирне володіння майном, гарантованою статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Зазначене дає підстави для висновку, про те, що законодавство України надає ОСОБА_2 після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Вона не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_3 , в якого придбала квартиру, про відшкодування збитків на підставі статті 
661 ЦК України. 
Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. 
Такий висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц 
(пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).
Ураховуючи наведене, задоволення позову ОСОБА_1 відповідатиме критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, гарантоване у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Щодо позовної давності
 
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається 
з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про застосування позовної давності.
Перевіряючи дотримання позивачем строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що такий ним не пропущено. 
У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок судів 
є помилковим, оскільки про порушення своїх прав позивачу стало відомо 
у листопаді 2018 року, а до суду з позовом він звернувся лише 16 серпня 2022 року.
Перевіряючи такі доводи заявниці Верховний Суд виходить з такого. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року 
у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) зазначено, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Перебіг позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження 
№ 12-128гс19)).
Для визначення моменту виникнення права на звернення з відповідним позовом враховуються наступні фактори: об`єктивні (факт порушення права - вибуття майна із власності власника за відсутності правових підстав) та суб`єктивні (особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення) (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17 (провадження № 61-159св19)).
Суди встановили, що після смерті ОСОБА_6 , позивач користувався та утримував спадкове майно.
З 04 січня 2019 року він неодноразово звертався до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом і тривалий час не отримував такого свідоцтва, у зв`язку із чим був вимушений звертатися із скаргами на дії нотаріуса ОСОБА_12 .
У лютому 2019 року йому стало відомо про наявність Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2007 року у справі № 2о-127/07, яким спірну квартиру було визнано відумерлою спадщиною, та яке надалі за його апеляційною скаргою було скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2019 року. 
03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та прокуратури Дніпропетровської області із заявами про вчинення кримінального правопорушення щодо нього, і лише 20 жовтня 2019 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною третьою статті 190 КК України.
У заяві 03 жовтня 2019 року поданій до Відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 зазначив, що 02 жовтня 2019 року йому стало відомо про державну реєстрації права власності на належну йому квартиру за невідомою особою 20 серпня 2019 року.
Постановою державного нотаріуса Шугаєвої Н.С. від 02 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції відхилив посилання 
ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 дізнався про порушене право 
у листопаді 2018 року, про що він також зазначив у заяві до прокурора Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року, оскільки згідно із зазначеною заявою, що позивач не мав доступу до власного житла у листопаді 2018 року, а потім з 27 вересня 2019 року до 03 жовтня 2019 року, що стало підставою для звернення до поліції, а не у зв`язку із відчуженням спірної квартири.
Суд також урахував, що ОСОБА_1 17 жовтня 2019 року звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою стосовно на рішення державного реєстратора Гладкова Ю. В. від 22 серпня 2019 року № 48347425 та рішення приватного нотаріуса Кейтельгіссер О. М. від 16 вересня 2019 року № 48702060 та № 48701448.
У зазначеній скарзі позивач посилався на те, що 27 вересня 2019 року йому стало відомо, що 20 серпня 2019 року державним реєстратором 
Гладковим Ю. В. здійснено державну реєстрацію права власності на належну йому квартиру за ОСОБА_4 , і лише 12 жовтня 2020 року наказом Міністерства юстиції України № 903/5 скасовано зазначене рішення про державну реєстрацію права власності.
Таким чином, належно дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернувшись до суду з позовом у серпні 2022 року, позивач не пропустив позовної давності. 
 
Щодо незалучення до участі у розгляді справи як співвідповідача 
ОСОБА_9 . 
 
У касаційній заявниця посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у розгляді справи як співвідповідача ОСОБА_9 , яка є спадкоємцем за заповітом, ухваливши судове рішення, яке стосується її прав та обов`язків, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 524 ЦК УРСР 1963 року (тут і далі, у редакції, яка була чинною на час укладення спірного заповіту та смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно з частиною першою статті 534 ЦК УРСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Суди встановили, що відмовляючи ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом, державний нотаріус ОСОБА_12 , крім того, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за іншою особою, також зазначила, що від імені спадкодавця ОСОБА_6 , 10 жовтня 1996 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт не на користь позивача. 
Водночас дослідивши спадкову справу № 1168а/2000, відкриту після смерті 
ОСОБА_6 , 28 липня 2000 року, суд першої інстанції встановив, що із заявою про прийняття спадщини звернувся лише ОСОБА_1 . 
Звернення інших спадкоємців, у разі їх наявності, в тому числі і ОСОБА_9 , у матеріалах спадкової справи відсутні, не надано таких доказів і суду. 
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_9 є особою, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину за заповітом після ОСОБА_6 , а отже, доводи ОСОБА_2 про необхідність її залучення до участі у розгляді справи як співвідповідача не знайшли свого підтвердження. 
Крім того, у разі незгоди з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року ОСОБА_9 не позбавлена права їх оскаржити у касаційному порядку, за наявності підстав передбачених частиною першою статті 389 ЦПК України. 
 
Щодо доводів касаційної скарги про ухвалення оскаржуваного судового рішення на підставі недопустимого доказу
 
У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що надана позивачем копія листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 листопада 2019 року № 3/12-4655 не посвідчена посадовими особами, у розпорядженні яких перебуває оригінал документа, а тому є недостовірним та недопустимим доказом.
Відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини одинадцятої статті 83 ЦПК України просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 81 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.
Згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Суди встановили, що згідно з доданою позивачем до позовної заяви копією листа Департаменту житлового господарства Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 листопада 2019 року 
№ 3/12-4655, завіреною адвокатом Мисечко К. О., розпорядження органу приватизації від 14 листопада 2018 року № 4/98-18 на квартиру АДРЕСА_2 та на будь-яку іншу квартиру не видавалося.
Зазначене розпорядження органу приватизації від 14 листопада 2018 року № 4/98-18 стало підставою для видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 2018 року №98И-18.
У судовому засіданні у суді першої інстанції 27 березня 2023 року адвокат Мисечко К. О., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , на запитання адвоката Орешина П. П., який діяв і інтересах ОСОБА_2 , повідомила, що оригінал листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 листопада 2019 року № 3/12-4655, адресованого прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Федику О. Р., знаходиться у прокурора. 
На запитання суду ОСОБА_2 повідомила, що їй відомо про підробку свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_4 .
Зважаючи на те, що заявниця не надала доказів, які спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів, а також відсутність у суду сумнівів у його достовірності, суд першої інстанції обґрунтовано взяв його до уваги. 
У контексті наведеного Верховний Суд урахував, що у касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин П. П., як на підставу для визнання доказу недостовірним та недопустимим, фактично посилається лише на неподання оригіналу зазначеного доказу, однак не ставить під сумнів встановлені у ньому обставини, на наявність суперечливих чи протилежних доказів не посилається.  
Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Подібний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду 
від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року 
у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, 
від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року 
у справі № 922/3308/20.
Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.
Заявник помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про ухвалення оскаржуваного судового рішення на підставі недопустимих доказів не знайшли свого підтвердження.
Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявниці з встановленими судом першої та апеляційної інстанцій обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Зважаючи на те, що доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Орешин Павло Петрович, залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. Ю. Гулейков       Г. В. Коломієць        Д. Д. Луспеник