ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 р. 	Справа № 440/17815/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.05.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 29.05.24  у справі № 440/17815/23
за позовом    ОСОБА_1  
до    ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, заявник) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі та текстом також – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання відповіді на заяву від 03.11.2023 ОСОБА_1 , поданої через Урядовий контактний центр, реєстраційний № НОМЕР_1 , з урахуванням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невжиття відповідних заходів реагування за обставинами, викладеними в заяві від 03.11.2023 ОСОБА_1 , поданої через Урядовий контактний центр, реєстраційний № НОМЕР_1 , з урахуванням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву реєстраційний №ФИ-16359669 ОСОБА_1 , вжити заходів реагування з урахуванням обставин встановлених судом та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-16359669.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-16359669, та надати обґрунтовану відповідь.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції у порушення статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усупереч сталій практиці Європейського суду з прав людини щодо відсутності будь-якого ефективного захисту на національному рівні.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю з урахуванням вимог ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що погоджується з рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу просить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 03 листопада 2023 року гр. ОСОБА_1 направив через Урядовий контактний центр до відповідача звернення № ФИ-16359669, в якому вимагав надати детальну інформацію щодо того, яких заходів реагування вжито за фактом неявки за повісткою № 112 від 10.04.2023 та неявкою за повісткою № 2/7 від 29.10.2023, та які рішення прийняті щодо ОСОБА_1 ; також вимагав надати докази оголошення ОСОБА_1 в розшук з наданням копій відповідних документів та посилання на них у відповіді на вказану заяву з посиланням на номер кримінального провадження з внесеними відомостями до ЄРДР, адже матеріали були передані працівниками ТЦК до поліції; вимагав повідомити, до якої відповідальності притягнуто ОСОБА_1 за фактами неявки за повістками № 112 від 10.04.2023 та № 2/7 від 29.10.2023.
Зазначене звернення позивача не розглянуто, у відзиві відповідач зазначає, що раніше надавав відповіді на звернення позивача з приводу аналогічних звернень, проте вказані відповіді позивача не влаштовували.
Також відповідач зазначає, що звернення № ФИ-16359669 не було зареєстровано в Журналі реєстрації вхідних документів за період з 03.11.2023 – 04.11.2023 у зв`язку зі збоями в системі електропостачання, звернення заявника буде розглянуте і йому буде надана відповідь.
Уважаючи бездіяльність відповідача щодо розгляду поданого звернення протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату розгляду справи відповідач не надав суду доказів розгляду звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-16359669, та зобов`язав відповідача розглянути звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023 з наданням обґрунтованої відповіді.
Разом з цим, звернувши увагу на те, що позивач не зазначає, яких саме заходів реагування необхідно зобов`язати судом вжити відповідача, суд першої інстанції, з огляду на відсутність аргументації такої позовної вимоги позивачем, дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею першою Закону України від 02.10.1996 за № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі – Закон № 393/96) визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі статтею 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до положень статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Статтею 15 Закону встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Статтею 18 Закону України "Про звернення громадян" визначено права громадянина при розгляді заяви чи скарги. Так, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Судом установлено, що звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, подане через Урядовий контактний центр, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідачем не зареєстровано в Журналі реєстрації вхідних документів, що підтверджується копіями сторінок цього журналу, та не розглянуто, що відповідачем не заперечується.
Станом на дату розгляду справи відповідач не надав суду доказів розгляду звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, подане через Урядовий контактний центр, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
З огляду на викладене суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, поданого через Урядовий контактний центр реєстраційний № ФИ-16359669, та зобов`язав відповідача розглянути звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023 з наданням обґрунтованої відповіді.
У частині задоволення позову рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується.
Щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача вжити заходів реагування з урахуванням обставин, установлених судом, колегія суддів зазначає таке.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 за № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.
Колегія суддів звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Разом з цим відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За приписами частини першої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. 
Колегія суддів звертає увагу, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Позивач не може перекладати на суд власний обов`язок визначитися з предметом спору.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КАС України остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті є завданням підготовчого провадження.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, визначитися з предметом спору має саме позивач, оскільки саме він є ініціатором судового процесу, а суд створює умови для реалізації ним процесуальних прав сторони спору.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів та підстав позову, поданого позивачем у цій справі.
Так, суд першої інстанції звернув увагу, що позивач не зазначив у позовній заяві, яких саме заходів реагування необхідно зобов`язати вжити відповідача.
Водночас зміст прохальної частини позовної заяви не дає можливості визначити конкретний захід реагування, про вжиття якого просить суд позивач.
Відповідних заходів реагування не наведено позивачем і в апеляційній скарзі.
Оскільки позовна вимога про зобов`язання відповідача вжити заходів реагування позивачем жодним чином не аргументована та не конкретизована, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що така задоволенню не підлягає.
Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що захист прав позивача забезпечено судом шляхом визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 03.11.2023, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-16359669 та зобов`язання відповідача розглянути звернення позивача з наданням обґрунтованої відповіді. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Аргументи позивача стосовно неврахування судом першої інстанції положень Конвенції колегія суддів відхиляє, оскільки в межах цієї справи забезпечено право позивача на судовий захист шляхом часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.
Згідно із положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Водночас необхідним є встановлення існування в спірних правовідносинах обставин, з якими стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 820/4261/18. 
За приписами статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України покладення таких зобов`язань на суб`єкта владних повноважень є правом, а не обов`язком суду.
Суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки не вважав, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть добровільно вживатися заходи з метою виконання судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем в апеляційній скарзі не наведено міркувань щодо правомірності висновків суду першої інстанції в цій частині.
Відповідно до приписів частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За приписами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до статті 139 КАС України питання розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не вирішується. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 у справі № 440/17815/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Курило