ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2024 року
м. Київ
справа № 487/2528/21
провадження № 61-2014св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого 
у місті Миколаєві, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 
від 7 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Сухаревич З. М., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Серебрякової Т. В., Лівінського І. В., Локтіонової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Миколаєві (далі - ТУ ДБР у м. Миколаєві), про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову вказував, що наказом відповідача № 34-ос від 6 грудня 
2018 року його призначено на посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві.
29 жовтня 2020 року позивачу вручено попередження про наступне вивільнення, в якому зазначено, що у зв`язку із реорганізацією ТУ ДБР у м. Миколаєві його посаду буде скорочено через два місяці з моменту вручення попередження.
Наказом директора ТУ ДБР у м. Миколаєві № 213-ос від 29 грудня 2020 року 
ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позивач вважав вказаний наказ незаконним та таким, що прийнятий з порушенням норм діючого законодавства України, оскільки:
- реорганізація в ТУ ДБР у м. Миколаєві фактично не відбулася, а структурний підрозділ, в якому він працював, зберігся з тими ж функціями та завданнями; змінено лише його назву з «сектору» на «відділ»;
- в структурі ТУ ДБР у м. Миколаєві залишилася посада, на якій він працював, з тими ж посадовими обов`язками; змінено виключно її назву з «інспектор» на «провідний інспектор»;
- відповідач перевів на посаду провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення працівників, які перебували на посаді водіїв сектору матеріально-технічного забезпечення та є менш кваліфікованими;
- відповідач не вжив заходів для його працевлаштування на рівнозначній посаді та не врахував кваліфікацію позивача.
Посилаючись на викладені обставини та вважаючи порушеними свої трудові права, ОСОБА_1 просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві № 213-ос 
від 29 грудня 2020 року про звільнення його з посади інспектора сектору матеріально технічного забезпечення з 29 грудня 2020 року;
- поновити його на посаді інспектора сектору матеріально технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві;
- стягнути з ТУ ДБР у м. Миколаєві середній заробіток за час вимушеного прогулу 
з 1 січня 2021 року до ухвалення рішення суду.
Крім того, позивач зазначав, що 29 січня 2021 року він звертався із цим позовом в порядку адміністративного судочинства; 29 березня 2021 року отримав ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року про закриття провадження у справі за його позовом до ТУ ДБР у м. Миколаєві про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій роз`яснено право на звернення із вказаним позовом в порядку цивільного судочинства. 
Зазначені обставини позивач вважав поважними причинами пропуску строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору, визначеного статтею 233 КЗпП України, тому просив поновити вказаний строк.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 листопада 2022 року позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом .
Скасовано наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві за № 213-ос від 29 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення та поновлено його на вказаній посаді з 30 грудня 2020 року.
Стягнено з ТУ ДБР у м. Миколаєві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 600 147,70 грн, визначений без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнено з ТУ ДБР у м. Миколаєві на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 909,47 грн.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ТУ ДБР у м. Миколаєві обмежилось виключно попередженням позивача про наступне звільнення за два місяці до дати звільнення і не вжило жодних заходів щодо працевлаштування позивача. При цьому відповідач не заперечував наявність вакантних посад, проте зазначив про невідповідність кваліфікації ОСОБА_1 вимогам до посади провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення.
Місцевий суд відхилив посилання ТУ ДБР у м. Миколаєві про невідповідність кваліфікації позивача вимогам до посади провідного інспектора зазначеного відділу, оскільки посадова інструкція, яка визначає вимоги до спеціальних знань та навичок, затверджена відповідачем 24 грудня 2020 року, а водії сектору матеріально-технічного забезпечення переведені на вказану посаду 22 грудня 2020 року.
Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції зазначив про порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача у контексті виконання вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, а саме обов`язку одночасно із попередженням про наступне вивільнення запропонувати всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Дійшовши висновку про незаконність звільнення позивача, місцевий суд вважав, що позивач має бути поновлений на роботі з 30 грудня 2020 року та на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі 
статті 235 КЗпП України.
Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивач пропустив строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору, визначений статтею 233 КЗпП України, проте зазначив про поважність причин його пропуску з урахуванням звернення 
ОСОБА_1 з цим позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду і закриття цим судом провадження у справі у зв`язку з неможливістю розгляду справи в порядку адміністративного судочинства. Поновлюючи вказаний строк, місцевий суд керувався статтею 233 КЗпП України та статтями 261, 264, 267 ЦК України.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року апеляційну скаргу ТУ ДБР у м. Миколаєві залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 листопада 2022 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про поновлення строку звернення до суду та задоволення позову з мотивів, визначених місцевим судом, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подали
У лютому 2023 року ТУ ДБР у м. Миколаєві подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 листопада 
2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій 
висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 березня 2021 року 
у справі № 570/2709/19 (провадження № 61-10541св20), від 12 серпня 2020 року 
у справі № 753/3889/17 (провадження №61-2св20), та висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 3048цс15, 
від 7 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11, від 10 березня 2015 року 
у справі № 21-52а15 та від 1 березня 2017 року у справі № 6-2485цс16, про те, що «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, 
частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо». Зміст вказаних висновків свідчить про відсутність у роботодавця обов`язку пропонувати вакантні посади працівнику, посада якого скорочується, якщо його освіта, кваліфікація, досвід не відповідають вимогам, які визначені в посадовій інструкції передумовою для зайняття вказаної вакантної посади.
Заявник вказує, що після введення в дію штатного розпису, затвердженого наказом ДБР № 201-дск, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві виведено сектор матеріально-технічного забезпечення, в якому було 10 посад та введено відділ матеріально технічного забезпечення зі штатною чисельністю 5 посад (по одній посаді державної служби - начальник відділ, головний спеціаліст, головний спеціаліст-юрист та дві посади з функцією обслуговування - провідний інспектор). Суди попередніх інстанцій вважали, що роботодавець зобов`язаний був запропонувати ОСОБА_1 посаду провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення. Проте не врахували, що до цієї посади встановлені кваліфікаційні вимоги щодо досвіду роботи не менше 1 року на посаді водія та наявності посвідчення ІІІ групи електробезпеки, яким позивач не відповідає.
На думку заявника, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 серпня 2022 року у справі № 560/586/21 (провадження № К/9901/30117/21), від 1 вересня 2022 року у справі № 160/4335/21 (провадження № К/990/7364/22) та від 15 вересня 2022 року у справі № 380/10822/21 (провадження № К/990/8390/22), про те, що затвердження нової структури ДБР зумовило необхідність прийняття змін до штатного розпису як центрального апарату, так і територіальних органів.
Крім того, заявник вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про поновлення позивачу строку звернення із заявою про вирішення трудового спору в частині визнання причин пропуску такого строку поважними, що суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 8 серпня 
2018 року у справі № 757/19004/15-ц (провадження № 61-8548св22), від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц (провадження № 61-346св22), від 25 березня 
2020 року у справі № 288/1466/18 (провадження № 61-15450св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 540/2097/18 (провадження № К/9901/7918/19).
Також заявник зазначив про залишення поза увагою суду апеляційної інстанції допущеного місцевим судом порушення права відповідача на участь його представника, який подав заяву про відкладення розгляду справи, у судовому засіданні.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
31 серпня 2023 року (поза межами строку на оскарження рішення суду першої інстанції) ТУ ДБР у м. Миколаєві засобами поштового зв`язку направило до Верховного Суду додаткові пояснення.
Надаючи оцінку можливості врахування вказаних додаткових пояснень під час касаційного перегляду справи, колегія суддів виходить з наступного.
Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
ТУ ДБР у м. Миколаєві не просив дозволу подати письмові пояснення, а Верховний Суд за межами строку для подання касаційної скарги не визнавав їх подання необхідним. Тому додаткові пояснення підлягають залишенню без розгляду.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах
від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) та
від 4 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22).
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 березня 2021 року у справі № 570/2709/19 
(провадження № 61-10541св20), від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17 (провадження № 61-2св20), від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц (провадження № 61-34416св18), від 8 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц (провадження № 61-17529св18), від 25 березня 2020 року у справі № 288/1466/18 (провадження № 61-15450св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 540/2097/18 (провадження № К/9901/7918/19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом ТУ ДБР 
у м. Миколаєві від 6 грудня 2018 року за № 34-ос ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві 
з 10 грудня 2018 року  з випробуванням тривалістю два місяці.
Наказом ДБР від 15 жовтня 2020 року за № 581 затверджено структуру та штатну чисельність територіальних управлінь, зокрема, затверджено структуру ТУ ДБР 
у м. Миколаєві та визначено чисельність у кількості 116 штатних одиниць. 
Суди встановили, що згідно з наказом ДБР від 20 жовтня 2020 року № 201-дск, зокрема, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 5 ТУ ДБР 
у м. Миколаєві, які вводяться в дію з 23 грудня 2020 року. Вказаними змінами зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві виведено, окрім іншого, сектор матеріально-технічного забезпечення кількістю 10 штатних посад, зокрема, 
2 посади інспектора, та введено відділ матеріально-технічного забезпечення кількістю 5 штатних посад, зокрема, 2 посади провідного інспектора.
Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 22 жовтня 2020 року № 156-ос, зокрема, доручено сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві попередити працівників, посади яких скорочуються, про наступне звільнення та виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 ознайомився з попередженням про наступне вивільнення, зі змісту якого суди встановили, що у зв`язку з реорганізацією 
ТУ ДБР у м. Миколаєві посаду позивача буде скорочено після закінчення двох 
місяців з моменту вручення цього попередження і звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 29 грудня 2020 року № 213-ос звільнено 
ОСОБА_1 з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення 
з 29 грудня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників
ТУ ДБР у м. Миколаєві.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений 
у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги 
статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26 березня 2021 року 
у справі № 570/2709/19 (провадження № 61-10541св20).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
- ТУ ДБР у м. Миколаєві відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників; наказом від 20 жовтня 2020 року № 201-дск внесені зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві шляхом скорочення посад, зокрема і штатної одиниці інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення.
- відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення, але не запропонував жодної вакансії;
- представник відповідача не заперечував обставини щодо наявності вакантних посад, проте зазначив, що ОСОБА_1 не може бути призначений на жодну посаду з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.
Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції з яким погодився і апеляційний суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, оскільки наявні вакантні посади не були запропоновані позивачу, що є підставою для визнання незаконним наказу про припинення трудових відносин, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З вказаними висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.
Заперечуючи проти позову ТУ ДБР у м. Миколаєві зазначало, що після введення в дію штатного розпису, затвердженого наказом ДБР № 201-дск, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві виведено сектор матеріально технічного забезпечення, в якому було 10 посад та введено відділ матеріально технічного забезпечення зі штатною чисельністю 5 посад (по одній посаді державної служби - начальник відділ, головний спеціаліст, головного спеціаліст- юрист та дві посади з функцією обслуговування - провідний інспектор).
Суд першої інстанції вважав, що відповідач зобов`язаний був запропонувати в ОСОБА_1 посаду провідного інспектора відділ матеріально технічного забезпечення.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, 
ТУ ДБР у м. Миколаєві вказувало про неврахування цим судом того, що у 
ОСОБА_1 відсутня кваліфікація та досвід для зайняття посади провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, оскільки до цієї посади встановлені вимоги щодо досвіду роботи не менше 1 року на посаді водія та наявності посвідчення ІІІ групи електробезпеки, яким позивач не відповідає. На підтвердження вказаних обставин відповідач надав до суду першої інстанції копію змін до штатного розпису, затверджених наказом ДБР від 20 жовтня 2020 року, та копію посадової інструкції провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві.
Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, та (або) у відзиві на неї.
У порушення вимог статей 89, 263, 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів апеляційної скарги належно не перевірив, не надав оцінки зібраним у справі доказам і дійшов передчасного висновку про задоволення позову, що призвело до таких порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив висновок суду першої інстанції про існування в ТУ ДБР у м. Миколаєві в період з часу попередження про позивача про наступне вивільнення до дати його звільнення вакантних посад, для зайняття яких у ОСОБА_1 є достатня кваліфікація та досвід роботи. Суди попередніх інстанцій такі посади не зазначають.
В матеріалах справи міститься структура ТУ ДБР у м. Миколаєві, затверджена наказом ДБР від 15 жовтня 2020 року № 581, яка за штатною чисельністю складається з 116 штатних працівників і 14 структурних підрозділів: 
- Керівництво;
- Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві);
- Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі);
- Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому);
- Перший оперативний відділ (з дислокацією у м. Миколаєві);
- Другий оперативний відділ (з дислокацією у м. Одесі);
- Третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому);
- Відділ аналітичного забезпечення та оперативного чергування;
- Відділ внутрішнього контролю;
- Відділ кадрової роботи та державної служби;
- Фінансово-економічний відділ;
- Відділ матеріально-технічного забезпечення;
- Відділ режимно-секретної роботи та захисту інформації;
- Відділ документального забезпечення.
За змістом пункту 3 посадової інструкції інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві вимогами до спеціальних знань і навичок на вказану посаду є знання: 
-державної мови на рівні вільного володіння;
- структури ТУ ДБР у м. Миколаєві та перспективи його розвитку;
- засобів обчислювальної та організаційної техніки і вміння її застосовувати; 
- засобів механізації праці обслуговуючого персоналу;
- порядку придбання устаткування, меблів, інвентарю, канцелярського приладдя та оформлення розрахунків за послуги; 
- основ обліку техніки та матеріалів в бюджетних установах;
- правил та норм охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та пожежної безпеки.
Вимоги щодо освіти за відповідною спеціальністю та кваліфікацією і стажу роботи посада інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР 
у м. Миколаєві, яку займав ОСОБА_1 , не містить.
Обставини щодо наявності у ОСОБА_1 освіти, спеціальності, кваліфікації, стажу роботи, крім тих, що були достатні для зайняття посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві, суди попередніх інстанцій не встановлювали.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд не вказав, кваліфікаційним вимогам якої посади у структурі ТУ ДБР у м. Миколаєві відповідає кваліфікація та досвід роботи ОСОБА_1 , який до скорочення займав посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві.
Крім того, апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги про те, що кваліфікація та досвід роботи ОСОБА_1 не відповідає кваліфікаційним вимогам до посади провідного інспектора відділу матеріально технічного забезпечення
ТУ ДБР у м. Миколаєві, які фактично введені замість посади позивача і які, за висновком місцевого суду, відповідач мав запропонувати позивачу.
За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Враховуючи викладене, обґрунтованими доводи є касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26 березня 
2021 року у справі № 570/2709/19 (провадження № 61-10541св20).
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови 
від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційний суд не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, прийнята судом апеляційної інстанції постанова не може вважатися законною і обґрунтованою, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції з урахуванням змісту цієї постанови необхідно перевірити обставини щодо відповідності кваліфікації та досвіду роботи ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам до посад, які були вакантні в ТУ ДБР у м. Миколаєві з дня попередження про вивільнення до дня звільнення позивача.
У випадку встановлення обставин щодо відповідності кваліфікації та досвіду роботи ОСОБА_1 вимогам до посади провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві, апеляційному суду необхідно надати оцінку встановленим судом першої інстанції обставинам щодо переведення на вказані посади водіїв сектору матеріально-технічного забезпечення до закінчення двомісячного строку після попередження позивача про наступне вивільнення.
 
Щодо строку звернення до суду.
У справі, яка переглядається, позивача звільнено з роботи 29 грудня 2020 року. 
29 січня 2021 року позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 29 березня 2021 року закрив провадження у справі. З даним позовом позивач звернувся 30 березня 2020 року і просив поновити строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення із заявою про вирішення трудового спору.
Суди попередніх інстанції вважали такі доводи позивача обґрунтованими та поновили йому вказаний строк.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою статті 233 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки..
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпеченнядодаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Такий висновок викладено і в постановах Верхового Суду від 3 серпня 
2023 року у справі № 280/6779/22 (провадження № К/990/17641/23), від 2 серпня 2023 року у справі № 380/17776/22 (провадження № К/990/9109/23), від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 (провадження № К/990/5056/23), від 19 січня 
2023 року у справі № 460/17052/21 (провадження № К/990/30421/22), від 21 червня 2023 року у справі № 212/5018/20 (провадження № 61-2744св23), про неврахування яких судами попередніх інстанцій зазначає заявник у касаційній скарзі.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.
У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року
№ 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на усій території України.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня
2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, 
з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», 
від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Оскільки з 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк його дії. Тому строк звернення з цим позовом, заявленим у вересні 2022 року, тобто під час карантину, не сплив.
Отже, як на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, так і на час його звернення до суду з позовом, в Україні діяв встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а строки, визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії такого карантину.
Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, помилково вважали пропущеним позивачем строк звернення до суду та безпідставно поновили цей строк.
Щодо судових витрат
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві задовольнити частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк