ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 липня 2024 року           справа №200/2981/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмово провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року  у справі  № 200/2981/24 (головуючий І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини,-  
                                                           ВСТАНОВИВ:
14 травня 2024 року ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1  (далі – відповідач, ВЧ), в якому з урахування уточнення просив: 
-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 у не нарахуванні, у невиплаті ОСОБА_1 усіх видів грошового забезпечення за період його військової служби за період з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року.
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) усі види грошового забезпечення за період його військової служби за період з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року, а саме: щомісячні основні види грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, індексація; щомісячні додаткові види грошового забезпечення: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премію, надбавку за особливості проходження служби (абз.4 пп1 п.5 постанови КМУ №704 від 30.08.2017), винагороду за участь в ОСС; одноразові додаткові види грошового забезпечення: винагороди, допомоги, грошову допомогу на оздоровлення; компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку; компенсацію за невикористану додаткову відпустку.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали на усунення недоліків шляхом надання суду уточненої позовної заяви із визначенням видів грошового забезпечення, які, на думку позивача, протиправно не виплачено відповідачем, заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом.
В обґрунтування зазначено, що з 30 червня 2023 року строк звернення до суду із позовом про виплату заробітної плати регламентується статтею 233 КЗпП України і складає три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивача було звільнено з військової служби 23.05.2023. Позовну заяву подано до суду 15 травня 2024 року, тобто, майже через рік після звільнення позивача.
Позивачем на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху надано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом.
В обґрунтування клопотання зазначено, що  позивач до 23.05.2023 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , та не мав можливості вчасно належним чином підготувати документи для позову до суду. 19.02.2024 представник ОСОБА_1 – адвокат Александров О.О. надав до військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит від 19.02.2024 із вимогами виплатити ОСОБА_1 належні йому виплати за період його військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . 29.03.2024 адвокат Александров О.О. отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2024 №458 на адвокатський запит від 19.02.2024, з фактичною відмовою виплатити ОСОБА_1 належні йому виплати та надати довідки зазначені у адвокатському запиті від 19.02.2024. Одночасно було надано довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.11.2016 по 23.05.2023.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року продовжено термін для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 у не нарахуванні у невиплаті усіх видів грошового забезпечення за період його військової служби за період з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року, зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити усі види грошового забезпечення за період його військової служби за період з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року. Встановлено позивачу десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали на усунення недоліків шляхом надання суду уточненої позовної заяви із визначенням кола відповідачів у справі та із визначенням видів грошового забезпечення, які, на думку позивача, протиправно не виплачено відповідачем або відповідачами, обґрунтуванням протиправності дій відповідача або відповідачів та зазначенням доказів неправомірності таких дій,  заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом.
В обгартування зазначено, що позивачем однією з обставин пропуску строку звернення з відповідним позовом до адміністративного суду є те, що військова частина не надала розрахунків нарахувань та виплат грошових винагород за період військової служби позивача у військовій частині НОМЕР_1 . Позовну заяву подано до суду 15 травня 2024 року. Адвокатський запит, на який посилається позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду було здійснено майже через дев`ять місяців після звільнення позивача з військової служби, що на думку суду не є поважною причиною пропуску строку.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року повернуто позивачу адміністративний позов.
Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, поновити позивачу строк звернення до суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач до 23.05.2023 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , та не мав можливості вчасно належним чином підготувати документи для позову до суду.
19.02.2024 представник позивача - адвокат Александров О.О. надав до військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит від 19.02.2024 із вимогами виплатити належні виплати за період його військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
29.03.2024 адвокат отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2024 №458 на адвокатський запит від 19.02.2024, з фактичною відмовою виплатити належні виплати та надати довідки зазначені у адвокатському запиті від 19.02.2024. Одночасно було надано довідку про нараховане грошове забезпечення за період з 21.11.2016 по 23.05.2023.
Проте, у відповідь на адвокатський запит від 19.02.2024, військова частина НОМЕР_1 не надала розрахунку грошового забезпечення за період військової служби позивача за період з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року, хоча і зазначає, що такі виплати спочатку були нараховані і потім утримані.
Таким чином, однією з обставин пропуску строку звернення з відповідним позовом до адміністративного суду є те, що військова частина не надала розрахунків нарахувань та виплат грошових винагород за період військової служби позивача у військовій частині НОМЕР_1 .
Також, позивач звертає увагу, що він перебував  на військовій службі з 26 жовтня 2014 року. Під час звільнення з військової служби, позивач досяг 60 річного віку, який є єдиним мінімальним віком для виходу на пенсію для жінок та чоловіків. Отже позивач після свого звільнення потребував відпочинку та певної реабілітації після проходження військової служби, в тому числі безпосередньої участі у бойових діях.
Позивач зазначає, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого Конституцією України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судом першої інстанції при ухвалені ухвали порушено ч.3 ст. 242 КАС України  не повно і не всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для скасування ухвали суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Провертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з військової служби 23.05.2023 відповідно до наказу № 143 по стройовий частині. В даному наказі зазначено про необхідність утримання надмірно нараховане грошове забезпечення з 21 лютого по 23 травня 2023 року, що є спірним питанням по даній справі. Позовну заяву подано до суду 15 травня 2024 року, тобто, майже через рік після звільнення позивача. Тому суд дійшов до висновку, що позивачем пропущений строку звернення до суду з позовом без поважних причин.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. 
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відповідно до ч.2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За ч.3 вказаної статті, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (п. 39).
 Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі обставин окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи. 
У пункті 13 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 6 березня 2008 року №2 зазначено, що при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
 Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
 Верховний Суд у постанові від 20 липня 2023 року у справі № 380/6555/21, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги.
Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 у подібних правовідносинах дійшов до висновку, що встановлена постановою Кабінету Міністрів України №168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати їм на період дії воєнного стану в Україні.
Спірним питанням є нарахування та виплата позивачу усіх видів грошового забезпечення за період його військової служби з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України , не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Отже, після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 03 серпня 2023 року в справі № 280/6779/22 і від 06 березня 2024 року в справі № 600/5050/23-а.
При цьому, за частиною 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 у подібних правовідносинах дійшов до висновку, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року  справа № 380/17776/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, 03 серпня 2023 року справа № 280/6779/22.
Отже, до спірних правовідносин підлягає застосування положення ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Матеріали справи свідчать, що позивача 23.05.2023 звільнено з військовою служби. 
Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 глави XIX “Прикінцеві положення” КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 “Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236” дію карантину через COVID-19 продовжено. Карантин скасований на всій території України з 1 липня 2023 року.
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року  справа № 380/17776/22, 03 серпня 2023 року справа № 280/6779/22.
Оскільки станом на час звільнення позивача діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк визначений статтею 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, починає перебіг з 01.07.2023.
Позивач з позовом звернувся 15 травня 2024 року. 
При цьому, суд зазначає, що частина 2 ст. 233 КЗпП України визначає, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Як зазначалось, позивач оскаржує дії відповідача щодо не нарахування усіх видів грошового забезпечення за період його військової служби за період з 21 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року.
Як встановлено судами, позивача було звільнено з військової служби 23.05.2023 відповідно до наказу № 143 по стройовий частині, в якому  зазначено про необхідність утримання надмірно нарахованого грошового забезпечення з 21 лютого по 23 травня 2023 року, що є спірним питанням по даній справі. 
Так, відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. 
Стаття 47 КЗпП України передбачає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У разі призову роботодавця - фізичної особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період такий роботодавець - фізична особа повинен виконати свої обов`язки, визначені цією статтею, протягом місяця після звільнення з такої військової служби без застосування санкцій та штрафів.
За положенням статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Колегія суддів зазначає, що вказаними нормами прямо передбачений обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу  про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні.
Так матеріали справи не містять доказів з яких вбачається дату ознайомлення позивача з наказом ВЧ № 143 по стройовий частині яким, зокрема, зазначено про утримання надмірно нараховане позивачу грошове забезпечення з 21 лютого по 23 травня 2023 року.
Також, матеріали справи не свідчать, що удень звільнення позивача, йому надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, зокрема, про утриманні з нього суми грошового забезпечення з 21 лютого по 23 травня 2023 року.
Як вбачається з пояснень позивача, 19.02.2024 представник позивача надав до ВЧ НОМЕР_1 адвокатський запит від 19.02.2024 із вимогами виплатити позивачу належні йому виплати за період його військової служби.
29.03.2024 адвокат отримав відповідь ВЧЧ А0693 від 18.03.2024 №458 з фактичною відмовою виплатити позивачу належні йому виплати та надати довідки зазначені у адвокатському запиті від 19.02.2024. Одночасно було надано довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.11.2016 по 23.05.2023.
Колегія суддів зазначає, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Отже за такого правого регулювання, встановлені обставини справи, а саме відсутність доказів надання позивачу у день його звільнення наказу ВЧ № НОМЕР_5 по стройовий частині та письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, та те що про нараховані та виплачені при звільненні суми позивач дізнався з листа відповідача, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви.
Згідно статті 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі v. France Європейський суд з прав людини  зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги не вжиття судом першої інстанції всіх можливих заходів щодо встановлення обставин у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позову.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачеві на підставі пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України. 
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                               ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року  у справі  № 200/2981/24  – задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року  у справі  № 200/2981/24   - скасувати.
Справу направити до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано 31 липня 2024 року

Суддя-доповідач                                                              Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                 А.В. Гайдар

                                                                                          І.В. Геращенко