ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року 
м.Черкаси   

Справа № 694/293/24		
Провадження № 22-ц/821/1097/24		
категорія: 302090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – Василенко Л.І.,
суддів: Карпенко О.В., Новікова О.М.,
секретаря – Ярошенка Б.М., 

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» про розірвання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису),- 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

31 січня 2024  року  ОСОБА_1  через засоби поштового зв`язку звернувся до суду із позовом до ТОВ «НВФ «Урожай» про розірвання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 627765 від 06.11.2007 йому на праві власності належить земельна ділянка площею 2,55 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. 
Вказану земельну ділянку за Договором від 26.11.2008 він передав в оренду ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай». 
В подальшому, а саме 24 травня 2016 року, сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору оренди землі від 26.11.2008, відповідно до якої текст основного Договору викладено в новій редакції в зв`язку зі змінами в діючому законодавстві. Строк дії Договору було визначено до 31 грудня 2026 року.
Вказує, що протягом 2017-2020 років йому не сплачувалася орендна плата за користування землею, тому він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Тривале оскарження в судах Договору оренди землі від 26.11.2008 та Додаткової угоди № 1 від 24.05.2016 підтверджує той факт, що йому не було відомо про існування Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017, а відповідач приховував його реєстрацію.
В лютому 2021 року під час подачі апеляційної скарги, позивач отримав Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.02.2021 № 243876936. 
З даного Витягу йому стало відомо, що нібито 21.07.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «НВФ «Урожай» укладено Договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису). 
Відповідно до змісту даного Договору за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату у розмірі 99 387, 60 грн, яка нібито фактично була сплачена у повному обсязі до державної реєстрації права емфітевзису та є повним та остаточним розрахунком землекористувача з власником за весь термін дії Договору емфітевзису (35 років).
В даному випадку не зрозуміло чи плату в розмірі 99 387,60 грн ТОВ «НВФ «Урожай» було сплачено в повному обсязі чи тільки її планувалося сплатити.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише 15.11.2017 приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаська області Побіянською Н.Б. було здійснено державну реєстрацію Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017 за заявою відповідача ТОВ «НВФ «Урожай» без присутності позивача та без повноважного представника юридичної особи ТОВ «НВФ «Урожай».
Позивач зазначає, що жодної плати за користування землею у розмірі 99 387,60 грн, ні в липні, ні в листопаді 2017 року ТОВ «НВФ «Урожай» йому не сплачувалось, а він таких коштів не отримував. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо виплати коштів за Договором є порушенням його істотних умов та є підставою для розірвання Договору.
На підставі наведеного, позивач просив суд розірвати Договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису), укладений 21.07.2017 між ОСОБА_1  та ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай», предметом якого є земельна ділянка (кадастровий номер 7121280400:03:002:0432) загальною площею 2,5484 га, яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, та зареєстрований 15.11.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «НВФ «Урожай» про розірвання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису) – відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності порушення з боку відповідача істотних умов Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису) від 21.07.2017 та відсутніст підстав для його розірвання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в рішенні суду не зазначено, яким чином та на підставі яких доказів було встановлено судом, що йому було сплачего плату у розмірі 99 387,60 грн, оскільки жодного належного та допустимого доказу з даного приводу відповідачем надано не було по причині їх відсутності.
Не відповідає дійсності і той факт, що вказана копія Договору містить підпис власника земельної ділянки, оскільки із копії не можливо встановити чи Договір містить підпис позивача, адже для цього необхідно ознайомитися та дослідити у судовому засіданні оригінал Договору про право користування земельною ділянкою від 21.07.2017, а також із копії Договору не можливо встановити його оригінальність чи автентичність, тобто Договір міг бути підроблений шляхом механічного співставлення різних листів або абзаців інших договорів.
Вказує, що судом не було вирішено клопотання щодо розгляду даної справи у судовому засіданні з викливком сторін, що є порушенням норм процесуального права.
Зауважує, що суд не спробував розібратися чи дійсно перераховувалися кошти саме в такому розмірі позивачу і саме ці кошти були на виконання Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису).
Судом прийнято до розгляду відзив на позовну заяву, який не був направлений позивачу для відома та надання заперечень, та прийняв до уваги докази надані відповідачем подані з відзивом.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
       
Судом встановлено, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 627765, виданим 06 листопада 2007 року відділом земельних ресурсів у Звенигородському районі Черкаської області на підставі рішення суду від 10 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 2,55 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області (а.с.16).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Черкаська області Побіянська Н.Б. здійснила державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі Договору від 21.07.2017 між ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» та ОСОБА_1 (номер запису 23437607). В розділі «Зміст, характеристика іншого речового права» зазначено, що Землекористувач сплачує Власнику плату в розмірі 99 387,60 грн, яка фактично була сплачена у повному обсязі до державної реєстрації права емфітевзису та є повним та остаточним розрахунком за весь термін дії договору. Договір укладено на 35 років (а.с 15).
З копії Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису) від 21.07.2017 укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» вбачається, що за користування земельною ділянкою Землекористувач сплачує власнику плату в розмірі 99 387,60 грн, яка фактично була сплачена у повному обсязі до державної реєстрації права емфітевзису (п. 4.1 Договору). Вказана копія Договору містить підпис Власника земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с. 17-18).
 В матеріалах справи міститься копія банківської виписки, з якої вбачається, що  ОСОБА_1 отримав плату за Договором про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 21 липня 2017 року, у якій вказано призначення платежу «орендна плата » у сумі 46 260,60 грн (а.с. 29).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
        Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняються в разі:
1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;
2) спливу строку, на який було надано право користування;
3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб;
5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису, укладених у рамках такого партнерства);
Згідно статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).
Стаття 409 ЦК України передбачає права та обов`язки власника земельної ділянки, наданої у користування для сільськогосподарських потреб, зокрема власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Власник земельної ділянки зобов`язаний не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав.
Згідно статті 410 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом. Землекористувач зобов`язаний ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.
Згідно норм статті 412 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.
Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, тому при укладенні цього договору треба виходити з загальноприйнятих істотних умов для договорів - предмет, ціна та строк дії (стаття 638 ЦК України).
За правилами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно до ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уклав з ТОВ «НВФ «Урожай» 21 липня 2017 року Договір про право користування земельною ділянкою для господаських потреб ( емфітевзису), строком на 35 років з дати державної реєстрації емфітевзису (п. 3.1 Договору).
Пунктом 4 Договору визначено плату за користування.
За користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату у розмірі 99 387,60 грн, яка фактично була сплачена у повному обсязі до державної реєстрації права емфітевзису (п. 4.1 Договору). Сторони Договору розцінюють плату, вказану в п. 4.1 даного Договору, як повний та остаточний розрахунок землекористувача з власником за весь термін дії цього Договору емфітевзису.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Черкаська області Побіянська Н.Б. здійснила державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі Договору від 21.07.2017 між ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» та ОСОБА_1 (номер запису 23437607).
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний Договір не підписував, не знав про його існування до лютого 2021 року та не отримував орендну плату.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що підписи у спірному Договорі зроблено не ним, а іншою особою та не заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Також не надав суду доказів не отримання ним плати за користування земельною ділянкою від відповідача та дійшов висновку про відсутність порушення з боку відповідача істотних умов Договору про право користування земельною ділянкою на підставі Договору від 21.07.2017 та відсутність підстав для його розірвання.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що не відповідає дійсності і той факт, що вказана копія Договору містить підпис власника земельної ділянки, оскільки із копії не можливо встановити чи Договір містить підпис позивача, адже для цього необхідно ознайомитися та дослідити у судовому засіданні оригінал Договору про право користування земельною ділянкою від 21.07.2017, а також із копії Договору не можливо встановити його оригінальність чи автентичність, тобто Договір міг бути підроблений шляхом механічного співставлення різних листів або абзаців інших договорів.
Водночас ОСОБА_1 до позовної заяви долучено копію спірного Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзизу) від 21.07.2017 з відміткою виконаною позивачем «згідно з оригіналом», що засвідчено його власним підписом. 
Крім того, в позовній заяві, з посиланням на п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивач повідомив про те, що у нього перебувають оригінали, зокрема письмових доказів. 
За наведеного приведені доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Перевіривши наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі доводи позивача, а також матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем істотних умов спірного Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзизу) від 21.07.2017 та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Суд першої інстанції, врахував норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та умови Договору і дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем підстав для розірвання Договору про право користуванняземельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзизу) від 21.07.2017.
Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що в рішенні суду не зазначено, яким чином та на підставі яких доказів було встановлено судом, що позивачу було сплачено плату у розмірі 99 387,60 грн, оскільки жодного належного та допустимого доказу з даного приводу відповідачем надано не було по причині їх відсутності, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вказані обставини були предметом дослідження у справі №694/916/21, що було враховано судом першої інстанції.
Зокрема, у справі № 694/916/21 у якій  ОСОБА_1  заявлялась вимога  про визнання недійсним спірного договору емфітевзису та в задоволенні якої було відмовлено, судами першої, апеляційної та касаційної інстанціїй встановлено, що відповідач на виконання умов Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (Договір емфітевзису) від 21 липня 2017 року отримав грошові кошти у розмірі 46 260,60 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4379420047 від 01 серпня 2017 року. Тобто дії сторін спору були спрямовані на виконання умов зазначеного Договору.
Крім того, у справі № 694/916/21 було встановлено, що до укладання спірного Договору емфітевзису між сторонами існували договірні відносини щодо строкового платного користування земельною ділянкою строком до 31 грудня 2026 року та, що згідно з відповіддю на претензію від 06.08.2020 № 06/07-1 та на претензію від 24.07.2020 № 24/07-3, 03 чепвня 2016 року позивач від відповідача отримав орендну плату наперед у розмірі 45 800 грн, що підтверджується касовим ордером УЦ100004089 від 03.06.2016.
Отже, спірний Договір є чинним на момент розгляду даної справи.
Водночас, в матеріалах справи, в підтвердження позовних вимог та спростування п. 4.1. Договору щодо фактичної сплати у повному обсязі визначеної Договором плати до державної реєстрації права емфітевзису, не міститься претензій позивача щодо форми оплати за спірним Договором за період з 2017 по 2020 роки.
       Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що судом прийнято до розгляду відзив на позовну заяву, який не був направлений позивачу для відома та надання заперечень та прийнято до уваги докази надані відповідачем подані з відзивом (доказ сплати орендної плати у розмірі 46 260,60 грн), не варті уваги, оскільки стороною відповідача подано відзив на позовну заяву з дотриманням вимог ст. 178 ЦПК України, а саме подано у строк визначений судом в ухвалі про відкриття провадження через систему Електронний суд та з долученням до відзиву відповідно до вимог ч. 7 ст. 43 ЦПК України копії надсилання листом з описом вкладення позивачу відзиву з додатками ( а.с. 31).
       У свою чергу колегія суддів констатує той факт, що судом був прийнятий відзив датований 11.03.2024, тобто в день розгляду справи, з чим були обізнані сторони, проте позивач, враховуючи час подачі відзиву, був позбавлений можливості подати відповідь на відзив, як і клопотання про надання часу для подання відповіді на відзив.
       Доводи наведені в апеляційній скарзі про те, що скаржником 04.03.2024 на адресу суду було направлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, не заслуговують на увагу з огляду на те, що дана заява надійшла до суду також 11.03.2024. Водночас, у заяві ОСОБА_1 зазначає про те, що станом на день її подачі відзив на позов він не отримував.
       Згідно до ч. 7 ст. 279 ЦПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, зокрема позивач має подати разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Як вбачається з матеріалів справи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін ОСОБА_1 разом з позовом не подавав, тому ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 09.02.2024 вирішено справу розглядати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому повідомлено сторони про те, що розгляд справи буде проведено 11.03.2024, про що був обізнаний позивач. Приведеним клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін сам ОСОБА_1 повідомив суд про те, що відзив станом на 04.03.2024 від відповідача він не отримував.
Беручи до уваги встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що не зазначення в рішенні суду наслідків розгляду клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не може слугувати самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За наслідками апеляційного перегляду колегія суддів враховує і наступне.
У відповідності до ч. 2 ст. 274 ЦПК України  у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Чатиною 4 приведеної статті визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Оскільки даний спір стосується розірвання договору  про право користування земельною ділянкоюдля сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), тому приведеним цивільним процесуальним законом не заборонено розглядати даний спір у порядку спрощеного позовного провадження.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» про розірвання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 25 липня 2024 року

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: О.В. Карпенко

О.М. Новіков