Номер провадження: 22-ц/813/2674/24 
Справа № 496/2709/23
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.08.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Лозко Ю.П.
суддів: Назарової М.В.,Стахової Н.В.
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України»
на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» про стягнення заборгованості з нарахованої та невиплаченої заробітної плати, невиплаченої грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди,

встановив:
У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив стягнути з відповідача ДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 97 462,72 грн, грошову компенсацію за 30 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 33806,69 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку, з 01 березня 2023 року по день ухвалення судом рішення та моральну шкоду у розмірі 60 000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що з 22 листопада 2021 року позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді виконуючого обов`язки директора державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення». 
Наказом Національної академії аграрних наук України від 28 лютого 2023 року № 34-к позивача ОСОБА_1 звільнено з займаної посади, за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
15 березня 2023 року позивачу ОСОБА_1 видано трудову книжку та зазначений вище наказ про його звільнення, але станом на час подання цього позову до суду відповідачем не здійснено повного розрахунку з виплати належних ОСОБА_1 сум при його звільненні, при цьому запити позивача щодо надання йому довідки про заборгованість підприємства перед ним з невиплаченої заробітної плати та інших виплат, на які він мав право при звільненні, відповідач проігнорував, і лише 31 березня 2023 року надав відповідь на адвокатський запит представника позивача про суму фонду заробітної плати з 01 березня 2022 року по 01 лютого 2023 року, середній заробіток та розрахунок компенсації за невикористану відпустку. 
Відповідно до листа відповідача, останнім визнається наявність заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати, а саме: за листопад 2022 року у розмірі 27846,49 грн, за грудень 2022 року у розмірі 27846,49 грн, за січень 2023 року у розмірі 27846,49 грн, за лютий 2023 року у розмірі 13923,25 грн. Також, за відпрацьований період на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» ОСОБА_1 не використано 30 днів щорічної оплачуваної відпустки. Відповідач підтвердив, що розмір грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки становить 33806,41 грн. Однак, станом на цей час відповідач не здійснив виплату позивачу вказаної вище суми компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки. 
Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку становить 131269,41 грн, з яких: 97462,72 грн – заборгованість з нарахованої та невиплаченої ОСОБА_1 заробітної плати, 33806,69 грн – невиплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. 
Крім того, позивач зазначає, що станом на день подання цього позову середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який відповідач має сплатити на його користь становить 37870,88 грн (923,68 грн*41 день).
Внаслідок вказаних незаконних дій з боку відповідача, позивач ОСОБА_1 вже понад 5 місяців не отримує заробітну плату за відпрацьований ним період, що є джерелом його існування, у зв`язку з чим, він був змушений звертатися до своїх знайомих з проханням надати йому в позику гроші, аби задовольнити свої базові життєві потреби, що призвело до душевних страждань, відчуття меншовартості та приниження, чого б він міг уникнути, якби відповідач виконав свій обов`язок та виплатив належні йому суми при звільненні, що є порушенням прав позивача.
Відшкодування заподіяної моральної шкоди, виходячи з засад розумності та справедливості, позивач ОСОБА_1 оцінює у розмірі 60000 грн. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» на користь ОСОБА_1 не виплачену грошову компенсацію за 30 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 33 806,69 грн; не виплачену суму заробітної плати у розмірі 97462,72 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 березня 2023 року по 16 серпня 2023 року у розмірі 168073,88 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивачу, в порушення ст.116 КЗпП України, відповідачем не виплачені належні суми з заробітної плати, що є порушенням прав позивача, яке триває і по цей час, тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата, грошова компенсація за 30 днів невикористаної щорічної відпустки, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Позовні вимоги про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд вважав недоведеними. 
В апеляційній скарзі  відповідач посилаючись на обставини якими  заперечував проти   позову ОСОБА_1 , у суді першої інстанції,  зокрема що невиплата позивачу заробітної плати є наслідком його ж бездіяльності, як  виконуючого обов`язки директора підприємства, що також призвела до скрутного матеріального стану підприємства відповідача, просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2023 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01 березня 2023 року по 16 серпня 2023 року у розмірі 168 073,88 грн, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог.
У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_3 заперечувала проти доводів скаржника посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже предметом апеляційного перегляду є рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2023 року лише у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01 березня 2023 року по 16 серпня 2023 року у розмірі 168 073,88 грн. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01 березня 2023 року по 16 серпня 2023 року у розмірі 168 073,88 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день його звільнення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах, позивач ОСОБА_1 з 22 листопада 2021 року працював на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» ( а.с. 16). Наказом від 28 лютого 2023 року №34-к виданим президентом Національної академії аграрних наук України позивача ОСОБА_1 звільнено з займаної посади, за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 17). 
Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
15 березня 2023 року позивачу під розписку видано трудову книжку ( а.с. 18).
За статтею116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідачем в день звільнення позивача, не здійснено виплату останньому всіх сум, які належали йому, що підтверджується довідкою та розрахунком заборгованості із заробітної плати, виданими ДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» на вимогу – звернення ОСОБА_1 від 17 березня 2023 та 23 березня 2023 року щодо одержання довідки про заборгованість з виплат заробітної плати ( а.с. 40).
Вказані обставини відповідач не заперечує.
Отже судом встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на одержання всіх належних йому сум при звільненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3, 4 пункту 2 Порядку, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Згідно з п. 8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Отже середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів.
Оскільки позивач був звільнений з 01 березня 2023 року з посади виконуючого обов`язки директораДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення», то відповідно до ст. 117 КЗпП, час затримки розрахунку становить 169 дні (з 01 березня 2023 року — день звільнення по 16 серпня 2023 року — день ухвалення рішення судом першої інстанції)994,52 грн (41769,74 грн : 42 дні = 994,52 грн).
Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 994,52 грн (41769,74 грн (січень - 27846,49 грн + лютий - 13923,25 грн) : 42 дні = 994,52 грн).
З огляду на наведене, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з дня звільнення позивача по день ухвалення судом рішення у справі складає 168073,88 грн (з 01 березня 2023 року по 16 серпня 2023 року 169 днів, 994,52 грн х 169 днів = 168073,88 грн).
Заперечень щодо проведеного судом розрахунку скаржником не наведено, як і не надано іншого розрахунку розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки розрахунку з дня його звільнення і по день ухвалення судом рішення.
Колегія суддів, погоджуючись із висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем обставин щодо відсутності його вини у невиплаті позивачу належних йому сум в день звільнення, та відхиляючи протилежні доводи апеляційної скарги, зауважує про таке.
Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що невиплата позивачу як звільненому працівнику сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, за умови відсутності спору про їх розмір, відбулась не з вини підприємства відповідача.
При цьому колегія суддів зауважує, що посилання скаржника в якості доводів апеляційної скарги про те, що саме незаконна бездіяльність позивача під час його перебування на займаній посаді призвела до невиплати належних йому сум при звільненні є необґрунтованими, оскільки таких обставин відповідачем суду не доведено, а відсутність коштів у підприємства відповідача про що зазначає скаржник, не виключає його відповідальності.
Крім того, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» 28 лютого 2023 року, тож безпідставними є покладення відповідачем передбачених Статутом Підприємства компетенцій на працівника, трудові відносини із яким припинено.
Отже висновок суду про задоволення позову ОСОБА_1 у вказаній вище частині є вірним.
Також не спростовують правильних висновків суду в оскаржуваній частині рішення, і наведені скаржником у апеляційній скарзі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах №821/1083/17 та №761/9584/15-ц.
Дійсно, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Проте, за встановленими судом обставинами цієї справи апеляційний суд не вбачає наявності жодної із наведених підстав для зменшення стягнутого судом першої інстанції з ДП «Дослідне господарство «Южний» селекційно-генетичного інституту-національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» на користь позивача розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Підсумовуючи наведене вище та ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2), колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, у вказаному вище розмірі, при цьому погоджується з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, який належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких такі вимоги підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є запереченнями проти вказаних позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України» залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 09 серпня 2024 року.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         М.В. Назарова

                                                                               Н.В. Стахова