справа № 761/22763/23                                             головуючий у суді І інстанції Матвєєва Ю.О.
провадження № 22-ц/824/85042024           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
28червня 2024 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді -              Березовенко Р.В., 
суддів:                                     Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТДВ СК «Альфа Гарант» про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, -
В С Т А Н О В И В:
28 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Денис Борисович звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 10 січня 2024 року остаточно просив:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування у розмірі 79 301,11 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 17 147,20 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 26 грудня 2022 року по вул. Туполєва в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю позивача, який керував автомобілем «Subaru» державний номерний знак НОМЕР_1 та відповідача ОСОБА_2 , який керував автомобілем «BMW», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідальність винної особи була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №209977101, виданого ТДВ СК «Альфа-Гарант», який на дату ДТП був чинним.
За звітом про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №116/03-23 від 01 березня 2023 року, складеного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Subaru» складає 193 378,94 грн., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 88 708,96 грн.
При цьому, висновком щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 05 січня 2024 року №116/03-23 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу без ПДВ склала 168 010, 07 грн.
Відтак, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача різницю між розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням, а саме: 168 010, 07 грн. (розмір збитку, заподіяного позивачеві - вартість відновлювального ремонту транспортного засобу без ПДВ) - 88 708,96 грн. (належне страхове відшкодування - розмір вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу з ПДВ) = 79 301, 11 грн. 
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яку обґрунтовує тим, що належний йому транспортний засіб був єдиним засобом пересування і пошкодження автомобіля завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на моральний стан. 
10 жовтня 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнав. Відповідач вважав, що позовні вимоги мають бути заявлені до страхової компанії. Розмір заявленої до стягнення моральної шкоди вважав необґрунтовано завищеним.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ТДВ СК «Альфа Гарант».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТДВ СК «Альфа Гарант» про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 672,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Денис Борисович, 22 лютого 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
На думку апелянта, суд залишив поза увагою, що позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у порядку статті 1194 ЦК України як різниці між фактичним розміром шкоди та належним розміром страхового відшкодування.
Вважає, що розміру страхового відшкодування не може бути достатньо для повного відшкодування завданої шкоди винною особою (для здійснення повного ремонту транспортного засобу позивача, який було пошкоджено внаслідок винних дій відповідача). Тому, будь-які вказівки про те, що позивач мав скористатися своїм правом на стягнення всього відшкодування виключно зі страховика, є такими, що суперечать положенням законодавства та дійсним обставинам справи щодо права потерпілої особи на стягнення із особи, винної у заподіянні шкоди, відповідальність якої була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ, повного відшкодування заподіяної шкоди у розмірі різниці між повним, фактичним розміром шкоди (вартість відновлювального ремонту ТЗ без ПДВ) і належним розміром страхового відшкодування (вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу з ПДВ).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТДВ СК «Альфа Гарант» про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги надіслано на поштову адресу ОСОБА_2 , повідомлену ним особисто у відзиві на позовну заяву, як адресу для листування. Проте, поштове повідомлення направлене відповідачу повернулося на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про належне повідомлення учасника справи у розумінні вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26 грудня 2022 року по вул. Туполєва в м. Києві сталася ДТП за участю позивача, який керував автомобілем «Subaru» державний номерний знак НОМЕР_1 та відповідача ОСОБА_2 , який керував автомобілем «BMW», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .
Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року ОСОБА_2 визнано винним за ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в сумі 850 грн. на користь держави.
На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно з полісом №209977101 строком дії з 10 липня 2022 року по 09 липня 2023 року включно. Ліміт відповідальності становить: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 320 000,00 грн.; за шкоду, заподіяну майну - 160 000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення страхового відшкодування суд першої інстанції з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц вважав, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.
Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП за участі транспортних засобів сторін, що мала місце 26 грудня 2022 року об 11-15 год. у місті Києві, встановлена та в порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Пунктом першим частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відноси, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).
Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація).
Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.
Тобто, вимога про стягнення усієї суми майнової шкоди, завданої ушкодженням транспортного засобу, дійсно не відповідає меті інституту страхування, про що зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17.
Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Водночас, суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.
З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.
Як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Верховний суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №686/17155/15-ц від 03 жовтня 2018 року підтримав правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, де зазначено, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
На підставі цього висновку Верховний Суд визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за вартість матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу, а винна особа, дії якої спричинили дорожньо-транспортну подію - відповідає за різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та вартістю матеріального збитку.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Виходячи з наведеного, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).
Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (додаток до звіту №116/03-23) від 05 січня 2024 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля SubaruForest, д.н.з. НОМЕР_1 , дорівнює 168 010,07 грн.
Однак, полісом №209977101 від 10 липня 2022 року ліміт страхового забезпечення ОСОБА_2 визначено у сумі 160 000,00 грн. з франшизою 0,00 грн, що на 8 010,07 грн. менше матеріальної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок ДТП від 26 грудня 2022 року.
Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належному йому транспортному засобу матеріальних збитків винними діями ОСОБА_2 , колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у розмірі 168 010,07 грн. та лімітом відповідальності страховика за полісом №209977101 від 10 липня 2022 року у розмірі 160 000,00 грн., що складає 8 010,07 грн.
Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (14,56 %), слід збільшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції з 672,00 грн. до 1 076,25 грн.
Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 162,66 грн. (10,10% від задоволених вимог).
Керуючись ст. ст.  141, 367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТДВ СК «Альфа Гарант» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП  - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП  8 010 (вісім тисяч десять) гривень 07 копійок.
Змінити розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи.
Збільшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції з 672,00 грн. до 1 076,25 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 162 (сто шістдесят дві) гривні 66 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова