УХВАЛА           
 
11 вересня2024 року 
м. Київ
 
справа № 755/18435/20
провадження № 61-17351св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
 
позивач -  ОСОБА_1 , 
 
відповідач - Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 
 
особа, яка подала касаційну скаргу, - Київська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року в складі колегії суддів Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,   
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та історія справи 
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва суду з позовом до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)                                   (далі - Департамент) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов обґрунтовано тим, що позивач є особою з інвалідністю І групи, категорії А,              з ураженням опорно-рухового апарату. Відповідно до висновку Інституту травматології та ортопедії НАМН України у позивача підтверджено відповідний діагноз, що означає що він фізично не має можливості сісти в інвалідне крісло. 
 
05 грудня 2017 року позивач звернувся із заявою до Уповноваженого Президента України з прав людей з інвалідністю, де однією з вимог було прохання щодо створення служби з перевезення лежачих хворих у місті Києві, однак суб`єктом владних повноважень проігноровано прохання щодо створення такої служби.
 
Також 05 грудня 2017 року позивач звернувся з офіційною заявою, зареєстрованою 11 грудня 2017 року за № Р-20618, до голови Київської міської державної адміністрації Кличка В. В. , де однією з вимог було створення служби з перевезення лежачих хворих у місті Києві, оскільки це входить до обов`язків органів місцевого самоврядування, однак ці вимоги були проігноровані.
 
Позивач зазначав, що він неодноразово звертався до служби «15-51» щодо мобільності лежачих хворих. Його заяви були зареєстровані за номерами: Р-8155 від 13 липня 2017 року, Р-8439 від 19 липня 2017 року, Р-16968 від 30 листопада 2018 року, Р-323 від 07 січня 2020 року, на що отримував відповіді про те, що положенням про виділення транспортних послуг мешканцям м. Києва, які потребують перевезень спеціалізованими автомобілями, не передбачено перевезення лежачих хворих.
 
Таким чином позивач вважає, що органи місцевого самоврядування суттєво обмежили можливість задовольняти потреби, права та свободи людей з інвалідністю, які прикуті до ліжка.
 
Крім того, позивач указував, що 26 травня 2020 року він надіслав заяву до Департаменту, який є органом виконавчої влади місцевого самоврядування, до функцій якого відповідно до Положення про Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) входить забезпечення реалізації державної соціальної політики у місті Києві у сфері соціального захисту населення з вимогою створити службу                 з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі.
 
У серпні 2020 року позивач отримав лист-відповідь від Департаменту від 06 серпня 2020 року за № 051/Р-7094-005/1, в якому зазначено, що транспортні послуги надаються відповідно до Положення про відділення надання транспортних послуг, затвердженого наказом Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 30 грудня 2016 року № 348. 
 
Також було у цьому листі-відповіді вказано що спецтранспорт для перевезення лежачих хворих не пристосований, тому цим Положенням така послуга не передбачена.
 
Позивач наголошував, що через бездіяльність органів місцевої влади люди, які прикуті до ліжка, абсолютно не мобільні і тому не можуть задовольняти свої права та потреби в повному обсязі. Через бездіяльність органів місцевої влади позивач, який є людиною з тяжкою формою інвалідності, не може звернутися до медичних закладів, відвідувати реабілітаційний центр, лікуватися у санаторно-оздоровчих та лікувально-профілактичних закладах. 
 
Це призводить до погіршення його загального стану здоров`я, не отримання своєчасної медичної допомоги призводять до сильних запалень та нелюдських страждань, також позивач не може відвідувати культурно-масові та спортивні заходи, не може відвідувати церкву, а також не може бути присутнім на прийомі керівників органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що призводить до систематичного порушення його прав та свобод.
 
В позові підсумовується, що незважаючи на міжнародні та внутрішні зобов`язання України щодо забезпечення мобільності людей з інвалідністю, держава Україна в особі центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування не забезпечила соціальних умов для реалізації прав та свобод, а також задоволення потреб людей з інвалідністю, які прикуті до ліжка, тому позивач вимушений звертатися до суду з метою захисту своїх прав та свобод. Позивач також вважав, що такою бездіяльністю відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях. 
 
Враховуючи викладене, позивач просив суд зобов`язати Департамент створити службу з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі та стягнути з Департамента на його користь 10 000,00 грн моральної шкоди.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року позов задоволено частково. 
 
Зобов`язано Департамент соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути питання щодо створення служби з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі. 
 
Стягнено з Департамента соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок місцевого бюджету Київської міської ради на користь ОСОБА_1 10 000 грн моральної шкоди.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено обов`язок Департаменту соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути питання щодо створення служби з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі, а також завдання позивачу моральної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача.  
 
Короткий зміст оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції та мотиви його ухвалення
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу Департамента соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено частково. 
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінено та викладено його резолютивну частину в редакції цієї постанови. 
 
Стягнено з місцевого бюджету Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди               10 000,00 грн. В інший частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва            від 14 лютого 2023 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції в частині зобов`язання Департамента розглянути питання щодо створення служби з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі мотивовано тим, що судове рішення місцевого суду в цій частині відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність відповідних висновків суду першої інстанції.    
 
Постанову суду апеляційної інстанції в частині відшкодування моральної шкоди мотивовано тим, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. 
 
Апеляційний суд зазначив, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. 
 
Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є бездіяльність компетентного органу щодо реалізації своїх функцій у сфері організації роботи із забезпечення осіб з інвалідністю (лежачих хворих) транспортними засобами, створенні безперешкодного середовища для маломобільних категорій населення, тому колегія суддів дійшла висновку, що поза розумним сумнівом позивач переніс негативні емоції, які досягли рівня страждань.
 
Разом із тим апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач не є суб`єктом, який може спричиняти та відшкодовувати моральну шкоду, обов`язок відшкодування якої покладається на державу за рахунок коштів місцевого бюджету Київської міської ради, у зв`язку із чим зазначив, що моральна шкода у цій справі підлягає стягненню не з відповідача (Департамента),                             а з Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради). 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
 
04 грудня 2023 року Київська міська рада як особа, яка не брала участі у справі, засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня         2023 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 (провадження                                            № К/9901/37372/18). 
 
Також як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною першою статті 411 цього Кодексу (суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі).  
 
Заявник указує на те, що в частині вимог про стягнення моральної шкоди суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення такої шкоди з Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради), яка не є відповідачем та не була залучена до розгляду цієї справи. 
 
Позиція інших учасників справи
 
ОСОБА_1 не скористався свої правом на подання відзиву на касаційну скаргу Київської міської ради. 
 
21 березня 2024 року представник Департамента Нестерова К. Ю., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила розглянути касаційну скаргу Київської міської ради з урахуванням міркувань, викладених у відзиві. 
 
Зазначила, що з огляду на предмет позову справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим, на її думку, скасуванню підлягають судові рішення як суду апеляційної інстанції, так і суду першої інстанції. Департамент бажав виконати рішення суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди, однак ОСОБА_1 не надав банківські реквізити для перерахування коштів. 
 
08 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення на відзив представника Департамента Нестерова К. Ю., у якому виклав незгоду із доводами про те, що ця справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки існують судові рішення, які набрали законної сили, з висновками про те, що цей спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства.  
 
Також 08 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про забезпечення доказів, у якому просив суд касаційної інстанції: 
1) зобов`язати відповідача надати докази про забезпечення позивача памперсами та пелюшками у період з листопада 2023 року до дня підписання цього клопотання; 2) зобов`язати відповідача надати докази про забезпечення позивача уретропрезервативами за останні три роки; 3) зобов`язати відповідача надати звіт про діяльність виїзної реабілітаційної бригади, яка надає соціальну реабілітацію за місцем проживання; 4) зобов`язати відповідача надати пояснення чому не була розглянута заява позивача про надання одноразової матеріальної допомоги                  від 15 січня 2024 року. 
 
23 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» представник Департамента  Нестерова К. Ю. подала до Верховного Суду клопотання про залишення без розгляду заперечень ОСОБА_1 на відзив представника Департамента Нестерової К. Ю. 
 
30 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку представник Київської міської ради Вітренко А. П. подала до Верховного Суду клопотання про залишення без розгляду заперечень ОСОБА_1 на відзив представника Департамента Нестерової К. Ю. 
 
20 червня 2024 року представник Департамента Нестерова К. Ю. подала до Верховного Суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
 
09 липня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду додаткові пояснення у справі, які за своєю суттю зводяться до клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.  
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції цивільну справу                   № 757/36138/18.
 
Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Установлені фактичні обставини справи в частині, яка переглядається 
 
Суди встановили, що ухвалою Дніпровського районного суду від 04 грудня                2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 до Департамента соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії. Роз`яснено позивачу право звернутися з цим позовом у порядку адміністративного судочинства до Окружного адміністративного суду міста Києва.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року цивільну справу № 755/18435/20 за позовом ОСОБА_1 до Департамента соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії передано до Солом`янського районного суду міста Києва за територіальною підсудністю.
 
Суд апеляційної інстанції установив, що рішенням суду першої інстанції розглянуто справу за позовом ОСОБА_1 до Департамента соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.
 
В частині вимог про відшкодування моральної шкоди рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року стягнуто з Департамента соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок місцевого бюджету Київської міської ради на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн моральної шкоди.
 
За наслідками апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції рішення місцевого суду в частині вимог про відшкодування моральної шкоди змінив, стягнувши в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн на користь ОСОБА_1 з місцевого бюджету Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради). 
 
У частині вимог про відшкодування моральної шкоди суди установили, що підставою для відшкодування указаної шкоди у цій справі є бездіяльність компетентного органу щодо реалізації своїх функцій в сфері організації роботи із забезпечення осіб з інвалідністю (лежачих хворих) транспортними засобами, створенні безперешкодного середовища для маломобільних категорій населення,            у зв`язку із чим, поза розумним сумнівом, позивач переніс негативні емоції, які досягли рівня страждань, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди.
 
Суди установили, що позивач довів, а відповідач не спростував, що розмір завданої позивачу моральної шкоди складає 10 000,00 грн.  
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.
 
Рішення суду першої інстанції залишене без змін апеляційним судом у частині зобов`язання Департамента розглянути питання про створення служби з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі ухвалено щодо відповідача - Департамента соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Департамент не скористався своїм правом на оскарження рішень судів попередніх інстанцій у частині покладення на нього обов`язку про розгляд питання щодо створення служби з перевезення лежачих хворих на безоплатній основі. Матеріали касаційного провадження не містять доказів надання права Київській міській раді, яка подала касаційну скаргу, у цій справі представляти у Верховному Суді інтереси Департамента. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року підлягає закриттю.     
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Київська міська рада у касаційній скарзі посилається на те, що в частині вимог про стягнення моральної шкоди суд апеляційної інстанції помилково змінив рішення суду першої інстанції та стягнув моральну шкоду з Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради), яка не є відповідачем та не була залучена до розгляду цієї справи, що згідно з частиною першою статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскарженого судового рішення. 
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині суб`єкта стягнення моральної шкоди, керувався лише тим, що відповідач (Департамент) не є суб`єктом, який може спричиняти та відшкодовувати моральну шкоду, обов`язок відшкодування якої покладається на державу за рахунок коштів місцевого бюджету Київської міської ради та зазначив, що моральна шкода у цій справі підлягає стягненню не з відповідача (Департамента), а з Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради). При цьому суд апеляційної інстанції не вирішував питання про права та обов`язки Київської міської ради як відповідача у справі, який має відповідати за позовом. 
 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) територіальна громада -жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр; виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
 
За положеннями статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
Згідно із частиною першою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. 
 
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради              (у разі їх утворення); виконавчі органи районних у місті рад; органи самоорганізації населення. 
 
За статтею 10 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» Київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами             (у разі їх утворення), підзвітні та підконтрольні відповідним радам.
 
Згідно із статтею 10-1 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ»  виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.
 
Відповідно до статті 15 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням IX сесії XXIII скликання Київської міської ради                           від 28 березня 2002 року № 371/1805 «Про Статут територіальної громади міста Києва» (далі - Статут), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Київська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування у місті Києві, є юридичною особою, має власну печатку, рахунок в банку, символіку, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав та нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем в суді, господарському суді та мати інші реквізити і повноваження відповідно до законодавства.
 
Згідно із статтею 25 Статуту відділи, управління та інші структурні підрозділи виконавчого органу ради підзвітні і підконтрольні Київській міській раді та підпорядковані Київському міському голові.
 
За змістом підпункту 33 пункту 6 Положення про Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 12 лютого 2013 року                   № 175, у редакції розпорядження від 04 червня 2020 року № 805)                          (далі - Положення), Департамент відповідно до визначених повноважень виконує, зокрема, функції у сфері соціальної інтеграції осіб з інвалідністю: сприяє розвиткові реабілітаційних установ для осіб з Інвалідністю та дітей з інвалідністю, подає пропозиції щодо потреби в реабілітаційних установах, а також організації надання реабілітаційних послуг шляхом залучення надавачів соціальних послуг недержавного сектору; координує діяльність підпорядкованих реабілітаційних установ для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю; організовує роботу із забезпечення осіб з інвалідністю транспортними засобами, технічними та іншими засобами реабілітації;  веде облік осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю для забезпечення їх автомобілями (зокрема і безоплатного та пільгового) відповідно до законодавства України; координує та контролює виплату компенсаційних виплат, передбачених законодавством України; аналізує та узагальнює потребу в забезпеченні осіб з інвалідністю та окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації, автомобілями, санаторно-курортним лікуванням, у проведенні компенсаційних виплат, передбачених законодавством України, з урахуванням тендерної складової; бере участь у створенні безперешкодного середовища для маломобільних категорій населення; створює умови для адаптації та інтеграції осіб з інвалідністю у суспільство. 
 
Отже, реалізацію державної політики, зокрема з питань соціальної підтримки та надання соціальних послуг уразливим верствам населення, в тому числі особам з інвалідністю, у місті Києві забезпечує Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який і було визначено позивачем ОСОБА_1 відповідачем у справі. 
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» бюджет місцевого самоврядування (місцевий бюджет) - план утворення і використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень місцевого самоврядування.
 
Згідно із статтею 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до статті 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
За частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 у справі                            № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19) сформульовано висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними та передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Водночас цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункти 6.11-6.13 постанови).
 
При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non («умова, без якої не може бути») (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 у справі                             № 910/10501/19).

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження                            № 12-199гс18), Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему щодо самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, виснувала, що «питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази».
 
Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити:                    по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 у справі                            № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18).
 
Київській міській раді (Київській міській державній адміністрації) державою делеговані повноваження щодо забезпечення позитивного обов`язку, зокрема,              у сфері забезпечення соціальних гарантій, прав і свобод людини і громадянина осіб, які є частиною територіальної громади міста Києва. 
 
Ці повноваження реалізуються Київською міською радою (Київською міською державною адміністрацією), в межах передбачених законом повноважень, безпосередньо та/або через створення своїх виконавчих органів. 
 
Згідно із Положенням Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), утвореним відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у складі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) рішенням Київської міської ради від 20 червня 2002 року № 28/28 «Про утворення виконавчого органу Київської міської ради та затвердження його структури та загальної чисельності».
 
Відповідно до пункту 13 Положення Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) утримується за рахунок коштів бюджету міста Києва. 
 
З урахуванням загальних принципів відшкодування шкоди завданої рішенням, дією чи бездіяльністю державного органу, законодавством регламентовано механізм відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів місцевого самоврядування, в тому числі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відтак і їх структурними підрозділами та посадовими особами під час здійснення своїх повноважень, а саме шляхом безспірного списання відповідним територіальним органом Державної казначейської служби України коштів місцевого бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених рішенням про місцевий бюджет на зазначену мету (постанова Верховного Суду від 13 липня 2023 року                у справі № 910/16226/21).
 
Таким чином Департамент як структурний підрозділ виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належить до системи місцевого самоврядування у місті Києві, тому апеляційний суд правильно визначив, що моральна шкода, завдана позивачу ОСОБА_1 внаслідок бездіяльності Департамента, підлягає відшкодуванню за рахунок бюджету Територіальної громади міста Києва(Київської міської ради).
 
З огляду на зазначене у справі, яка переглядається, стягнення моральної шкоди, завданої органом місцевого самоврядування, на користь ОСОБА_1 з місцевого бюджету Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради), а не з Департамента не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі (частина перша статті 411 ЦПК України), а саме Київської міської ради.
 
Отже, доводи касаційної скарги Київської міської ради, які стали однією з підстав відкриття касаційного провадження у цій справі, про те, що Київська міська рада не є відповідачем та не була залучена до розгляду справи, а тому апеляційний суд помилково стягнув кошти у відшкодування моральної шкоди на користь позивача з Територіальної громади міста Києва (Київської міської ради), не знайшли свого підтвердження.  
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовими рішеннями питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. 
 
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі                         № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції. Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. У розумінні норм ЦПК України судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору. При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/33742/19 (провадження № 61-10156св22) зазначено, що «у разі подання касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі і касаційний суд встановить, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, касаційне провадження підлягає закриттю».
 
Частиною другою статті 396 ЦПК України передбачено, що про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги Київської міської ради, колегія суддів дійшла висновку про те, що судовими рішеннями, ухваленими у цій справі, питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.
 
Зважаючи на викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі. 
 
З урахуванням наведеного не підлягають розгляду клопотання: ОСОБА_1 - про забезпечення доказів від 08 квітня 2024 року; представника Департамента Нестерової К. Ю. - про залишення без розгляду заперечень ОСОБА_1                       на відзив на касаційну скаргу від 23 квітня 2024 року; представника Київської міської ради Вітренко А. П. - про залишення без розгляду заперечень                   ОСОБА_1 на відзив на касаційну скаргу представника Департамента Нестерової К. Ю. від 30 квітня 2024 року;  представника Департамента             Нестерової К. Ю. - про долучення доказів до матеріалів справи від 20 червня             2024 року; ОСОБА_1 - про долучення доказів до матеріалів справи.
 
 Керуючись статтями 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ: 
 
Закрити касаційне провадження № 61-17351св23 у справі № 755/18435/20 за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	І. М. Фаловська   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   А. С. Олійник   В. В. Сердюк