ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1915/24 Справа № 211/5453/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів – Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання Юрченко Г.О.         

сторони:
позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Гліб Євгенович, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2023 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 листопада 2023 року,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, ОСОБА_3 , третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса, скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, поновлення права власності на квартиру.
В обґрунтування позову зазначено, що 30 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник AT «Дельта Банк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 0308/0508/88-152 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 35 000,00 доларів США.
У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, в цей же день між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник AT «Дельта Банк») та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №0308/0508/88-152-Z-1 (далі - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим № 5155, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, 07 травня 2012 року, на забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник AT «Дельта Банк») та ОСОБА_4 було укладено Договір поруки № 03/08/0508/88-152-Р-1.
В подальшому, з листів відповідача ОСОБА_3 та відповідача AT «Дельта Банк» позивачам стало відомо, що 11 січня 2019 року між AT «Дельта Банк» та ОСОБА_3 , за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2018-10-31- 000011-b від 14.12.2018, укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 1088/К, відповідно до якого до ОСОБА_3 від банку перейшли майнові права, а саме: право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за вищезазначеними договорами, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник AT «Дельта Банк») та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .
Того ж дня, 11 січня 2019 року між AT «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим № 7.
20 березня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 було реалізоване право звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом реєстрації приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. (номер 46038631) за ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачі вважають такі дії неправомірними та такими, що суперечать діючому законодавству України, оскільки 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого (в редакції чинній на момент здійснення відповідачем звернення стягнення на предмет іпотеки) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18, де зазначила, що квартира, яка використовується як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
При розгляді заяви відповідача ОСОБА_3 про реєстрацію за особою права власності на квартиру, приватний нотаріус Кокосадзе Л.В., як особа, що здійснює реєстрацію права власності, повинна була перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 та врахувати положення Закону № 1304-VII.
Отже, у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вищевказана квартира не може бути примусово стягнута так як вона є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті. Також, у позивачів відсутнє інше нерухоме майно, а дана квартира використовується ними як місце постійного проживання та її загальна площа не перевищує 140 кв.м.
Тому позивачі вважають, що вищезазначені дії приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В. є протиправними, а її рішення № 46038631 від 20.03.2019 про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 підлягає скасуванню. Діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.
На підставі наведеного вище, позивачі просили суд визнати протиправним та скасувати рішення №46038631 від 20.03.2019 приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В., скасувавши запис про визнання права власності за ОСОБА_3 на квартиру по АДРЕСА_1 ; поновити позивачам право власності на вказану квартиру. 
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Г.Є., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх обставин справи, зокрема, того, що на квартиру АДРЕСА_2 не може бути звернуто примусове стягнення, оскільки вона є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, у позивачів відсутнє інше нерухоме майно та дана квартира використовується ними як місце постійного проживання та її загальна площа не перевищує 140 кв.м., а тому на це житло поширюються гарантії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Наголошує на тому, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2022 року ОСОБА_3 , відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із спірної квартири, а реєстрація за ОСОБА_3 права власності на цю квартиру призведе до того, що останній матиме можливість у будь-який час вимагати звільнення належної йому квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кравцов Г.Є., заявив клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване його перебуванням у відрядженні у місті Києві, докази чого будуть надані у наступне судове засідання.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, заяв про неможливість прибути в зал судового засідання не надали, позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Кравцов Г.Є. реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі і зібраних у справі матеріалів достатню для вирішення спору у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представника, адвоката Кравцова Г.Є., а тому клопотання представника позивачів - адвоката Кравцова Г.Є. про відкладення судового розгляду, задоволенню не підлягає, як необґрунтоване.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Галінкіна В.Ф., який заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є AT «Дельта Банк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 0308/0508/88-152, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 35 000,00 доларів США. 
У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, в цей же день, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є AT «Дельта Банк») та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір № 0308/0508/88-152-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим № 5155, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11 – копія свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на житло, т.1 а.с. 12-16 – копія Іпотечного договору).
07 травня 2012 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є AT «Дельта Банк») та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 від 07 травня 2012 року до Іпотечного договору №0308/0508/88-152-Z-1 від 30 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим № 5155 (а.с. 17-20 – копія договору).
02 березня 2015 року на підставі Постанови Правління Національного банку України №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 про запровадження тимчасової адміністрації в Банку з 03.03.2015 та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.
У відповідності з рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015 № 71 від 03.08.2015 № 147 строки здійснення тимчасової адміністрації продовжувались до 02 вересні 2015 року та 02 жовтня 2015 року, відповідно. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Фондом гарантуванням вкладів фізичних осіб було прийнято Рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок процедури ліквідації AT «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора Банку», згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації AT «Дельта Банк» строком з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію AT «Дельта Банк».
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №619 від 20.02.2017 продовжено строки здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року, а також повноваження ліквідатора AT «Дельта Банк». У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення від 04 квітня 2019 року № 772 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» строком на один рік, з 05 жовтня 2019 року до 04 жовтня 2020 року, включно та продовжено повноваження ліквідатора AT «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному цим Законом. Згідно з Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1724 від 24.09.2020 та від 25.02.2021 №194 продовжено строк управління активами AT «Дельта Банк» та повноважень ліквідатора на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продаж майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.
На підставі Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 433 від 30.06.2022 «Про окремі питання завершення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» відтерміновано граничні дати виконання заходів виконання ліквідаційної процедури до 2023 року.
З 05 жовтня 2015 року та на час розгляду даної цивільної справи судом першої інстанції, AT «Дельта Банк» перебуває у процедурі ліквідації, яка здійснюється у відповідності з положення спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
14 грудня 2018 року через електронний майданчик оператора електронних торгів ПП «ЕКСПЕРТНЕ АГЕНСТВО» відбувся відкритий електронний аукціон (торги) з продажу прав вимоги AT «Дельта Банк» за Кредитним договором, забезпеченим іпотекою нерухомого майна на підставі Іпотечного договору. Переможцем вказаного аукціону було визначено ОСОБА_3 . На підставі зазначеного Протоколу між AT «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено Договір №1088/К купівлі-продажу майнових прав від 11.01.2019, а також Договір, посвідчений 11.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим №7, про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором №0308/0508/88-152-Z-1, посвідченим 30.05.2008 приватним нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим №5155, 30 травня 2018 року. На підставі вказаних Договорів про купівлю-продаж майнових прав та відступлення прав вимоги за іпотечним договором AT «Дельта Банк», як первісний кредитор відступив на користь Нового кредитора - ОСОБА_3 , належні Банку, а Новий кредитор набув право вимоги Банку до ОСОБА_1 за Кредитним договором, а також до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за укладеними з ним Договором іпотеки, який забезпечував виконання Кредитного договору (т.1, а.с. 21 – копія договору).
Позивач ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором не виконав, станом на 11.01.2019, виникла заборгованість зі сплати кредиту та відсотків, яка становила: заборгованість по тілу кредиту - 521 586,77 грн., що по курсу НБУ станом на 11.01.2019 становить - 18 450,09 доларів США; заборгованість по нарахованим відсоткам за кредитом - 263 936,60 грн., що по курсу НБУ станом на 11.01.2019 становить - 9 366,23 доларів США; залишок по пеням за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 54 765,81 грн. (а.с. 73).
21 січня 2019 року ОСОБА_3 , як правонаступник майнових прав ПАТ «Дельта Банк», склав та направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за відомою адресою перебування та реєстрації, рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладення в цінний лист, дві однакових за змістом письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, які містили відомості про прострочену заборгованість по поверненню кредиту, вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у разі невиконання законних вимог нового кредитора. Дві зазначені вимоги були отримані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 січня 2019 року, що підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень № 3960017655994 та № 3960017656001 (т.1 а.с. 73-76).
Протягом тридцяти днів з дня отримання позивачем ОСОБА_1 вимоги відповідача ОСОБА_3 про усунення порушення основного зобов`язання, кредитний борг ОСОБА_1 сплачений не був. Тому, у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про повернення кредитних коштів, у березні 2019 року, ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 70,7 кв.м., житловою площею - 39, 5 кв.м., у зв`язку з чим приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. було прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на зазначену вище квартиру за ОСОБА_3 , з відкриттям розділу №46038631 від 20.03.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.
Позивачці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належать 1/3 частина квартири у АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 107-111).
Суд не визнав належним доказом проживання за спірною адресою наданий позивачами Акт від 17.08.2022, так як в даному акті не зазначено період проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 140).
Спір виник щодо порушення вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" при зверненні стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що Державний реєстратор вчинив реєстраційні дії щодо предмета іпотеки з додержанням норм чинного законодавства. 
При цьому, суд відхилив твердження позивачів щодо застосування до спірних правовідносин мораторію стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та погодився з думкою відповідача ОСОБА_3 , викладеною у відзиві на позовну заяву, та зауваженнями представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шутова О.О., так як пунктом 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) своїх прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону.
Крім того, суд відхилив доводи позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що спірне нерухоме майно є їх єдиним житлом.
Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, однак не може повністю погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно,що є предметом іпотеки.
Згідно з частиною третьою статті 37Закону України"Проіпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) виснувала, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.
У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що "в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання".
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, судом встановлено, що  21 січня 2019 року ОСОБА_3 , як правонаступник майнових прав ПАТ «Дельта Банк», склав та направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за відомою адресою перебування та реєстрації, рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладення в цінний лист, дві однакових за змістом письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, які містили відомості про прострочену заборгованість по поверненню кредиту, вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у разі невиконання законних вимог нового кредитора. Дві зазначені вимоги були отримані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 січня 2019 року, що підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень № 3960017655994 та № 3960017656001 (т.1 а.с. 73-76), однак протягом тридцяти днів з дня отримання його вимог кредитний борг сплачений не був.
Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №46038631 від 20.03.2019 було прийняте приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. з дотриманням вимог чинного законодавства, є обґрунтованим.
Щодо застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", колегія суддів дійшла наступних висновків.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII "Промораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII) (чинний на час здійснення оспорюваної реєстрації), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас, Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження.
Як встановлено судом, позивачці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належать 1/3 частина квартири у АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 107-111).
Отже, квартира, яка була передана в іпотеку, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не є єдиним місцем проживання позивачів, а тому при реєстрації права власності за ОСОБА_3 на іпотечну квартиру не були порушені положення Закону № 1304-VII.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування того, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позивачів, не заслуговують на увагу, оскільки позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що іпотечне майно використовувалось його родиною як єдине місце проживання, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст. 81 ЦПК України. Обов`язковою умовою застосування валютного мораторію є не тільки відсутність у позичальника іншого майна у власності, але й він має використовувати таке нерухоме житлове майно як місце свого постійного проживання.
Належних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 використовується спірна квартира, як місце його постійного проживання, останній суду не надав, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України.
Наданий позивачами Акт від 17.08.2022 суд не може прийняти як належний та допустимий доказ у справі, так як в даному акті не зазначено період проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 140).
Отже, вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", в редакції чинній на час здійснення оспорюваної реєстрації, порушено не було та заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню саме з цих підстав.
Висновки ж суду першої інстанції щодо відхилення твердження позивачів щодо застосування до спірних правовідносин мораторію стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, з посиланням на пункт 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є помилковим з огляду на наступне.
Так, пункт 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції чинній на час здійснення оспорюваної реєстрації, встановлював, що дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) своїх прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону. Після відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) банком, щодо якого здійснюється процедура виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону, дія пункту 1 цього Закону поширюється також на особу, що придбала (прийняла, отримала) таке право вимоги.
Тобто, дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виключно у частині відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) своїх прав вимоги та на осіб, що придбали (прийняла, отримала) таке право вимоги, поширюється дія пункту 1 цього Закону, яким й передбачено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.
Отже, судом першої інстанції невірно застосовано пункт 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Керуючисьст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Гліб Євгенович, – залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2023 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, ОСОБА_3 , третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса, скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, поновлення права власності на квартиру, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: