ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3676/24 Справа № 203/4529/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Барильської А.П., Макарова М.О
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Небосенко Олена Анатоліївна, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та договору іпотеки, скасування рішень та виключення з державних реєстрів відомостей, -

в с т а н о в и л а:
       
       У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа — ПН ДМНО ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та договору іпотеки, скасування рішень та виключення з державних реєстрів відомостей, мотивуючи його тим, що 29 листопада 2018 року він подав до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська позов до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року було відкрито провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: квартиру, загальною площею 31,9 кв.м, розташовану у АДРЕСА_1 ; квартиру, загальною площею 43,8 кв.м, розташовану у АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0.14 га, кадастровий номер: 1221455400:01:012:0685, яка розташована у АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0.1911 га, кадастровий номер: 1210100000:03:247:0051, яка розташована у АДРЕСА_3 , розмір частки 1/6. Однак, ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська про забезпечення позову була скасована постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року. Вказував, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2019 року вдруге вжито заходи забезпечення позову, оскільки відразу після скасування постановою Дніпровського апеляційного суду ухвали про забезпечення позову ОСОБА_1 здійснила відчуження майна. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/13083/18 від 20 червня 2019 року було задоволено його позов до ОСОБА_1 та стягнуто з неї грошові кошти в сумі 2 300 000 грн. 
       Зазначав, що ОСОБА_1 , маючи грошові зобов`язання перед ним та будучи обізнаною про розгляд справи №201/13083/18, предметом розгляду якого є стягнення грошових коштів, здійснила дії, направлені на відчуження майна шляхом укладення із найближчою родичкою - власною матір`ю ОСОБА_4 договорів дарування нерухомого майна, які носять безоплатний характер. В свою чергу ОСОБА_4 , з метою убезпечення набутого у дар майна, уклала договір іпотеки від 15 квітня 2019 року із власним сином ОСОБА_3 (іпотекодержатель), який є рідним братом ОСОБА_1 , відповідно до умов якого забезпечила вимоги свого сина ОСОБА_3 до його рідної сестри та власної доньки ОСОБА_1 , за укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договором позики від 01 червня 2018 року щодо надання ОСОБА_1 2 080 000 грн. 
       Посилаючись на те, що дії ОСОБА_1 та інших відповідачів свідчять про наявність інших цілей ніж передбачені договорами, а саме – унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в майбутньому, тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири від 08 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо дарування квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №366 (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46454242 від 12 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 ); визнати недійсним договір дарування квартири від 08 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо дарування квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №365 (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46454026 від 12 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 ); визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 26 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо дарування 1/6 частки земельної ділянки, площею 0.1911 га, кадастровий номер: 1210100000:03:247:0051, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_3 , посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №441 (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46682967 від 26 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 ); визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 26 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо дарування 1/6 частки земельної ділянки, площею 0.14 га, кадастровий номер: 1221455400:01:012:0685, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_2 , посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №442 (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46683377 від 26 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 ); визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 15 квітня 2019 року, зареєстрований за №387 та посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46454242 від 12 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 а за ОСОБА_4 та виключити з Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_4 на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46454026 від 12 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 , про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та виключити з Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_4 на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46682967 від 26 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 про державну реєстрацію права власності на 1/6 частини земельної ділянки, площею 0,1911 га, кадастровий номер: 1210100000:03:247:0051, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_3 , за ОСОБА_4 та виключити з Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_4 на 1/6 частини земельної ділянки, площею 0,1911 га, кадастровий номер: 1210100000:03:247:0051; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46683377 від 26 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО ОСОБА_5 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,14 га, кадастровий номер: 1221455400:01:012:0685, яка розташована у АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за ОСОБА_4 та виключити з Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер: 1221455400:01:012:0685; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:46496442 від 16 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО Небосенко О.А.; виключити з Державного реєстру нерухомого майна та їх обтяжень, а також з Державного реєстру іпотек відомості про обтяження та іпотеки: запис про іпотеку 31204374; запис про обтяження: 31203491, та виключити з Державного реєстру нерухомого майна та їх обтяжень, а також Державного реєстру іпотек та інших реєстрів відомості про наявність обмеження на нерухоме майно у вигляді іпотеки на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 , що були внесені до державних реєстрів на підставі договору іпотеки від 15 квітня 2019 року, зареєстрованого за №387 та посвідченого ПН ДМНО Небосенко О.А.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:46498026 від 16 квітня 2019 року, винесене ПН ДМНО Небосенко О.А.; виключити з Державного реєстру нерухомого майна та їх обтяжень, а також з Державного реєстру іпотек відомості про обтяження та іпотеки: запис про іпотеку: 31205950, запис про обтяження: 31204948 та виключити з Державного реєстру нерухомого майна та їх обтяжень, а також Державного реєстру іпотек та інших реєстрів відомості про наявність обмеження на нерухоме майно у вигляді іпотеки на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 , що були внесені до державних реєстрів на підставі договору іпотеки від 15 квітня 2019 року, зареєстрованого за №387 та посвідченого ПН ДМНО Небосенко О.А.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2023 року позов задоволено. Вирішено питання відносно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2023 року та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що укладання договору дарування близькими родичами не може слугувати презумпцією фіктивності даних договорів. Відповідачка ОСОБА_4 отримала від неї у дар нерухоме майно, зареєструвала своє право власності на нього та реалізувала своє право володіння. Дії сторін договору свідчать про намір створення відповідних правових наслідків і підтверджують їх відповідний намір. Договори були укладені після скасування заходів забезпечення позову без жодних порушень. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не були сповіщені про розгляд справи. 
       01 липня 2024 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує про недобросовісну поведінку відповідачів та виведення з володіння ОСОБА_1 ряду майна.
       24 вересня 2024 року від представника апелянтки ОСОБА_1 - адвоката Гергіль Ю.І. надійшло клопотання про відкладення судового засідання та ознайомлення з матеріалами справи з посиланням на те, що ОСОБА_1 припинила договір із своїм попереднім адвокатом Солодовниковим А.В. та 16 вересня 2024 року уклала договір із новим адвокатом Гергіль Ю.І. 
       Представник позивача адвокат Чернецька О.А. заперечувала проти відкладення розгляду справи.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана ще 02 квітня 2024 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Дрофич Ю.В. 
       Розгляд апеляційної скарги було призначено на 02 липня 2024 року.
       01 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Солодовников А.В. подавав клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 02 липня 2024 року.
       Розгляд справи було відкладено на 24 вересня 2024 року. 
       З врахуванням чого колегія суддів вважає за можливе відмовити у задоволенні клопотання про відкладення.
       Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц(провадження №61-44667св18) зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
       Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Враховуючи розумні строки розгляду справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщеної ОСОБА_1 . 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що 04 грудня 2018 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було відкрито провадження у справі №201/13083/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_6 , про стягнення грошових коштів та ухвалою суду від 14 грудня 2018 року було вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку площею 0,14 га, що розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1221455400:01:012:0685, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 836601012214, розмір частки 1/1); квартиру, загальною площею 31,9 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 667861412101, розмір частки 1/1); квартиру, загальною площею 43,8 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 667817512101, розмір частки 1/1); земельну ділянку, площею 0,1911 га, що розташована у АДРЕСА_3 , кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1547788212101, розмір частки 1/6). Заборонено суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію права власності та інших речових прав, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку, площею 0,14 га, що розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1221455400:01:012:0685, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 836601012214, розмір частки 1/1); квартиру, загальною площею 31,9 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 667861412101, розмір частки 1/1); квартиру, загальною площею 43,8 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 667817512101, розмір частки 1/1); земельну ділянку, площею 0,1911 га, що розташована у АДРЕСА_3 , кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1547788212101, розмір частки 1/6). 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року по справі №201/13083/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року про забезпечення позову було скасовано, в задоволені заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 відмовлено.
       Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 квітня 2019 року між    ОСОБА_1  та ОСОБА_4  було укладено договір дарування квартири, розташованої у  АДРЕСА_1 , який посвідчено ПН ДМНО  ОСОБА_5  та зареєстровано в реєстрі за №366. 12 квітня 2019 року ПН ДМНО       ОСОБА_5  на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46454242 від 12 квітня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності на дане нерухоме майно за  ОСОБА_4 ; 08 квітня 2019 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  було укладено договір дарування квартири, розташованої у  АДРЕСА_1 , який посвідчено ПН ДМНО  ОСОБА_5  та зареєстровано в реєстрі за №365. 12 квітня 2019 року ПН ДМНО       ОСОБА_5  на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46454026 від 12 квітня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності на дане нерухоме майно за  ОСОБА_4 ; 26 квітня 2019 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  було укладено договір дарування 1/6 частки земельної ділянки, площею 0.1911 га, за кадастровим номером: 1210100000:03:247:0051 цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_3 , який посвідчено ПН ДМНО  ОСОБА_5  та зареєстровано в реєстрі за №441. 26 квітня 2019 року ПН ДМНО ОСОБА_5  на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46682967 від 26 квітня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності на дане нерухоме майно за  ОСОБА_4 ; 26 квітня 2019 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0.14 га, за кадастровим номером: 1221455400:01:012:0685, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_2 , який посвідчено ПН ДМНО  ОСОБА_5  та зареєстровано в реєстрі за №442. 26 квітня 2019 року ПН ДМНО       ОСОБА_5  на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46683377 від 26 квітня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності на дане нерухоме майно за  ОСОБА_4 ; 15 квітня 2019 року між  ОСОБА_4  та ОСОБА_3  було укладено договір іпотеки в якості забезпечення боргових зобов`язань ОСОБА_1  перед ОСОБА_3  у розмірі 2 080 000  грн. (еквівалент суми 80 000 доларів США) від 01 червня 2018 року, який посвідчено ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №387. Предметами іпотеки за даним договором є квартира, розташована у АДРЕСА_1 (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46498026 від 16 квітня 2019 року ПН ДМНО ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про обтяження даного нерухомого майна іпотекою (номер запису про іпотеку 31205950 від 15 квітня 2019 року); квартира, розташована у АДРЕСА_1 (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46496442 від 16 квітня 2019 року 16 квітня 2019 року ПН ДМНО ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про обтяження даного нерухомого майна іпотекою (номер запису про іпотеку 31204374 від 15 квітня 2019 року).
       Матеріалами справи підтверджується, що дані договори укладено в період розгляду Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська справи №201/13083/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_6 , про стягнення грошових коштів та після скасування ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року про забезпечення позову.
       Вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2019 року по справі №201/13083/18 повторно вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_6 , про стягнення грошових коштів, а саме: накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 .
       Таким чином, з зазначеного вбачається, що після винесення Дніпровським апеляційним судом постанови від 04 квітня 2019 року про скасування заходів забезпечення позову, вже 08 квітня 2019 року ОСОБА_1 вчинені дії щодо відчуження двох належних на праві власності квартир та двох належних на праві власності земельних ділянок. Відчуження відбулося на підставі договорів дарування, укладених ОСОБА_1 із власною матір`ю - ОСОБА_4 .
       Тобто, будучи обізнаною про наявність в провадженні суду цивільної справи №201/13083/18, за якою між сторонами виник спір, та у якій судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, одразу після скасування постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року арешту на нерухоме майно, належне їй на праві власності, ОСОБА_1 вчинені дії по відчуженню нерухомого майна, що належало їй на праві власності, на користь своєї близької родички – матері ОСОБА_4 шляхом укладення договорів дарування, які відповідно носять безоплатний характер.
       Також судом встановлено, що 15 квітня 2019 року між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та власним сином, а також рідним братом ОСОБА_1 – ОСОБА_3 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 387.
       Відповідно до п.1.1. договору іпотеки даний договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, укладеного 01 червня 2018 року між іпотекодержателем та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) (далі – боржник), (далі – «Договір основного зобов`язання»), згідно якого іпотекодержатель надав боржнику позику в сумі 2 080 000 грн., що складається з еквіваленту суми 80 000 доларів США.
       Пунктом 1.2. договору іпотеки визначено, що для забезпечення своєчасного та повного виконання умов договору основного зобов`язання та вимог чинного законодавства України, відшкодування інших витрат та збитків відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», в забезпечення виконання зобов`язань боржника за договором основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , і має наступний опис: загальна площа (кв.м): 43,8; житлова площа (кв.м): 31,5; квартира в житловому будинку літ А-3 складається з: 3 - коридор, 4 - туалет, 10 - кухня, 11,12 - житлові кімнати, 13 - шафа, у загальному користуванні: 1,2 - коридори, та належить іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири від 08 квітня 2019 року, посвідченого ПН ДМНО Небосенко О.А. 08 квітня 2019 року за реєстровим №365; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ПН ДМНО ОСОБА_5 08 квітня 2019 року за №31163544 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 667817512101). Квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , і має наступний опис: загальна площа (кв.м): 31,9; житлова площа (кв.м): 21,5; квартира в житловому будинку літ А-3 складається з: 5,6 - житлові кімнати, 7 - коридор, 8 - санвузол, 9 - кухня, у загальному користуванні: 1,2 - коридори, та належить іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири від 08 квітня 2019 року, посвідченого ПН ДМНО Небосенко О.А. 08 квітня 2019 року за реєстровим №366; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ПН ДМНО ОСОБА_5 08 квітня 2019 року за №31163705 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 667861412101).
       При посвідченні вказаного договору іпотеки ПН ДМНО ОСОБА_5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені наступні записи про реєстрацію обтяжень: 1. щодо квартири, загальною площею (кв.м): 43,8; житлова площа (кв.м): 31,5; квартира в житловому будинку літ А-3 складається з: 3 - коридор, 4 - туалет, 10 - кухня, 11,12 - житлові кімнати, 13 - шафа, у загальному користуванні: 1,2 — коридори, яка знаходиться у АДРЕСА_1 ,: заборони на нерухоме майно (номер запису про обтяження 31203491 від 15 квітня 2019 року); підстава виникнення обтяження: договір іпотеки, серія та номер: 387, виданий 15 квітня 2019 року, видавник: ПН ДМНО Небосенко О.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46496213 від 16 квітня 2019 року; іпотеки (номер запису про іпотеку 31204374 від 15 квітня 2019 року); підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки, серія та номер: 387, виданий 15 квітня 2019 року, видавник: ПН ДМНО Небосенко О.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46496442 від 16 квітня 2019 року. 2. щодо квартири, загальною площею (кв.м):31,9; житлова площа (кв.м): 21,5; квартира в житловому будинку літ А-3 складається з: 5,6 - житлові кімнати, 7 - коридор, 8 - санвузол, 9 - кухня, у загальному користуванні: 1,2 - коридори, яка знаходиться у АДРЕСА_1 : заборони на нерухоме майно (номер запису про обтяження 31204948 від 15 квітня 2019 року); підстава виникнення обтяження: договір іпотеки, серія та номер: 387, виданий 15 квітня 2019 року, видавник: ПН ДМНО Небосенко О.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46497842 від 16 квітня 2019 року; іпотеки (номер запису про іпотеку 31205950 від 15 квітня 2019 року); підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки, серія та номер: 387, виданий 15 квітня 2019 року, видавник: ПН ДМНЛ Небосенко О.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46498026 від 16 квітня 2019 року.
       Відповідачка ОСОБА_4 уклала договір іпотеки від 15 квітня 2019 року із власним сином ОСОБА_3 (іпотекодержатель, який є рідним братом ОСОБА_1 ), відповідно до умов якого забезпечила вимоги свого сина ОСОБА_3 до його рідної сестри та власної доньки – ОСОБА_1 , за укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договором позики від 01 червня 2018 року щодо надання ОСОБА_1 в борг 2 080 000 грн. Тобто, ОСОБА_4 здійснила забезпечення виконання грошового зобов`язання власної доньки, ОСОБА_1 , перед власним сином та рідним братом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 нерухомим майном, яке до укладання спірних договорів дарування від 08 квітня 2019 року і так перебувало у власності ОСОБА_1 .
       З матеріалів справи вбачається що 20 червня 2019 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №201/13083/18 було ухвалене рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_6 , про стягнення грошових коштів задоволені, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 подвійну суму завдатку у розмірі 2 300 000 грн.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі №201/13083/18 від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2019 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 1 150 000 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін.
       Постановою Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року по справі №201/13083/18 рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2019 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року залишено без змін.
       Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості. Суд дійшов висновку, що укладання договору іпотеки від 15 квітня 2019 року через рік після виникнення у ОСОБА_1 зобов`язань перед братом шляхом їх забезпечення за рахунок подарованих ОСОБА_1 своїй матері квартир, свідчить про наявність інших цілей у відповідачів, ніж передбачені вказаним договором іпотеки від 15 квітня 2019 року, а саме – унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в майбутньому на користь ОСОБА_2 в межах судової справи №201/13083/18 про стягнення коштів, що розглядалася Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська. Судом також встановлено, що сторони всіх вищезазначених договорів дарування, позики та іпотеки є між собою родичами різних ступенів спорідненості. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що договори дарування майна від 08 квітня 2019 року та від 26 квітня 2019 року, сторонами яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та договір іпотеки від 15 квітня 2019 року, сторонами якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , були укладені між близькими родичами з метою подальшого уникнення ОСОБА_1 звернення стягнення на належне останній нерухоме майно на користь ОСОБА_2 в межах судової справи №201/13083/18 про стягнення коштів. З огляду на зазначене, суд вважав, що сторони вказаних договорів дарування та договору іпотеки не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених даними договорами, а укладення даних Договорів мало на меті лише здійснення переходу права власності на належне ОСОБА_1 нерухоме майно до близьких родичів, задля ухилення в майбутньому від виконання своїх боргових зобов`язань за рахунок належного їй майна перед ОСОБА_2 .
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
       Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
       Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
       Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
       Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18)).
       Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
       Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
       У постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі №761/40240/21 (провадження №61-13013св23) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
       Слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
       Колегія суддів звертає увагу на те, що : недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3,13 ЦК України) не допускається».
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі №523/17429/20 (провадження №61-2612св23) зазначено, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».
       Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі №569/6427/16 (провадження №61-39814 св18)).
       Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20).
       Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів         Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі №644/5819/20 (провадження №61-1787св23)).
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 (провадження №61-17966св19) зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків».
       У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша – намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша–третя статті 89 ЦПК України).
       Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).
       Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та звертає увагу на те, що позивачем доведено факт того, що спірні правочини є фраудаторним та доводи апеляційної скарги цього не спростовують. 
       Колегія суддів зауважує, що залежно від підстави виникнення зобов`язання вони поділяються на договірні і недоговірні. Договірне зобов`язання - виникає на підставі договору, який виражає загальну волю сторін на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру.
       Натомість недоговірне зобов`язання виникає на підставі або правомірних односторонніх дій особи (правочинів чи юридичних вчинків), або неправомірних дій особи, наслідки за якими настають незалежно чи, навіть, всупереч їх волі. На відміну від договірних зобов`язань, зміст та наслідки недоговірних, як правило, визначаються імперативними приписами актів цивільного законодавства. Хоча це не виключає й застосування автономного регулювання на підставі договору (наприклад договір про відшкодування шкоди). До недоговірних зобов`язань відноситься, зокрема: зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави; реституційні зобов`язання; субсидіарні зобов`язання.
       Сторонами як договірних, так і недоговірних зобов`язань є кредитор і боржник (частина перша статті 510 ЦК України).
       Зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управомоченій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом.
       Колегія суддів підкреслює, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) як договірного, так і недоговірного зобов`язання «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику як в договірному, так і недоговірному зобов`язанні задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
       Відповідачка ОСОБА_1 знала про наявність позову ОСОБА_2 до неї про стягнення заборгованості та після оскарження ухвали про забезпечення позову та скасування вжитих заходів забезпечення позову уклала договори дарування зі своєю матір`ю відповідачкою ОСОБА_4 , яка в подальшому уклала договір іпотеки із відповідачем ОСОБА_3 . 
       Вказані дії є способом ухилення від виконання рішення суду, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 1 150 000 грн. 
       З урахуванням чого посилання апеляційної скарги на те, що укладання договору дарування близькими родичами не може слугувати презумпцією фіктивності даних договорів, за встановлених фактичних обставин не доводить факту відсутності їх фраудаторності. 
       Посилання на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були сповіщені належним чином спростовуються матеріалами справи. Крім того, не приймаються до уваги з огляду на те, що вказані відповідачі з апеляційними скаргами не зверталися. 
       Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.
       На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
       Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. 
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 

       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2023 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

               Головуючий:                                 Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                А.П.Барильська 

               М.О.Макаров