ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року 
м. Київ

cправа №  917/1941/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Малашенкової Т.М., Ємця А.А.,
за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

представників учасників справи:
прокурор Яремчук А.В.,
позивача-1 - Полтавської обласної військової адміністрації - не з`явились,
позивача-2 - Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України - не з`явились,
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородський комбінат хлібопродуктів" - не з`явились,
третьої особи - акціонерного товариства "Українська залізниця" - не з`явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури (далі - прокурор)
на рішення Господарського суду Волинської області від 24.01.2024 (суддя Вороняк   А.С.)
та постанову Північного-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 (головуючий суддя Олексюк Г.Є., судді: Мельник О.В. і Пеєтухов М.Г.)
у справі № 917/1941/23
за позовом прокурора в інтересах держави в особі: Полтавської обласної військової адміністрації (далі - Військова адміністрація) та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - Міністерство)
до товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородський комбінат хлібопродуктів" (далі -Товариство),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Залізниця),
про стягнення 1 734 841,36 грн.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 29.07.2024 № 32.2-01/1631 у зв`язку з відпусткою суддів Колос І.Б. і Жайворонок Т.Є. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 917/1941/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Малашенкова Т.М. і Ємець А.А.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Прокурор в інтересах держави в особі Військової адміністрації та Міністерства звернувся до суду з позовом до Товариства про стягнення 1 734 841,36 грн, у тому числі: пені у розмірі 1   520   954,12 грн, "інфляційних втрат" у розмірі 184   833,71 грн та 3% річних у розмірі 29   053,53 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором на постачання продовольчих товарів від 12.03.2022 (далі - Договір) в частині недотримання строків поставки товару.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.01.2024, залишеним без змін постановою Північного-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства до Державного бюджету України 1   520 954,12 грн пені; в іншій частині позову відмовлено.
Рішення судів мотивовані доведеністю обставин порушення Товариством своїх договірних зобов`язань в частині строків поставки товару та наявністю у зв`язку з цим правових підстав для стягнення пені у заявленій сумі відповідно до пункту 6.1 Договору. Щодо заявлених до стягнення "інфляційних втрат" та 3 % річних, суди зазначили, що відповідач як постачальник за Договором, не несе відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, оскільки грошових зобов`язань за Договором не мав. У відповідача у спірних правовідносинах також не виникло зобов`язання з повернення суми авансу, тобто грошового зобов`язання, оскільки обсяг товару, обумовлений Договором, відповідачем був поставлений, про що сторони підписали видаткові накладні та акти приймання-передачі, за відсутності зауважень з боку замовника щодо якості, кількості чи некомплектності товару. Таким чином, підстави для нарахування та стягнення з відповідача сум "інфляційних втрат" та 3 % річних у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відсутні.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення "інфляційних втрат" та 3% річних, прокурор звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, частини третьої статті 549 та частини другої статті 625 ЦК України за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у контексті нарахування штрафних санкцій да договором на постачання продовольчих товарів тривалого зберігання, укладеного з метою постачання товарів для забезпечення населення територіальних громад в регіонах, на території яких тривають активні бойові дії.
На думку скаржника, постанова Верховного Суду від 07.11.2023 у справі №   924/215/23, на яку послався суд апеляційної інстанції, в розумінні частини другої статті 315 ГПК України не є правовим висновком щодо застосування норми частини другої статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах, оскільки вона прийнята Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, а не у складі палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.
Скаржник також зазначає про порушення судами норм процесуального права, зокрема статей 13, 76, 79, 86, 236 ГПК України.
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій в частині відмови в позові та прийняти в цій частині нове рішення яким позов задовольнити у повному обсязі.
Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи до Верховного Суду не надходили.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення прокурора, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на офіційному сайті Залізниці за посиланням: https://uz.gov.ua/about/procurement/ оприлюднено договір на постачання продовольчих товарів, затверджений рішенням правління від 12.03.2022, витяг з протоколу № Ц-54/29 Ком.т.
Пунктом 11.2 договору передбачено, що відповідно до умов статті 634 ЦК України цей договір є договором приєднання і може бути укладений лише шляхом приєднання замовника та постачальника до всіх умов договору в цілому. Доказом повного та беззаперечного прийняття замовником усіх умов цього договору (акцептом) є факт направлення замовником на адресу постачальника заявки, визначеної пунктом 1.1 цього договору.
З урахуванням положень статті 634 ЦК України, на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 185 "Деякі питання здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для задоволення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану", 12.03.2022 Військова адміністрація (замовник), Залізниця (платник) та Товариство (постачальник) уклали Договір, за умовами якого:
-   постачальник зобов`язується поставити замовнику продовольчі товари (далі   - товар (-и)), перелік, кількість, ціни та умови поставки згідно з Інкотермс (у редакції 2010 року) яких зазначаються замовником у заявках (далі - заявка), замовник зобов`язується прийняти вказаний товар, а платник зобов`язується своєчасно забезпечити оплату за нього на умовах цього договору. Укладанням цього договору постачальник підтверджує, що товар належить постачальнику на праві власності, не переданий у заставу, не арештований, не має будь-якого іншого приватного або публічного обтяження і не є предметом позовних вимог третіх осіб, якщо інше додатково не узгоджено сторонами (пункт 1.1);
-   обсяги поставки товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків та потреб замовника (пункт 1.2);
-   загальна ціна (вартість) договору визначається виходячи із загальної вартості поставленого товару, на підставі підписаних сторонами (постачальником та замовником) первинних бухгалтерських документів (пункт 2.1);
-   попередня оплата у розмірі 30% вартості товару проводиться протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання платником від Міністерства аграрної політики та продовольства України сканованої копії рахунку за формою згідно з додатком 1 до цього договору, оформленого належним чином та погодженого замовником та Міністерством аграрної політики та продовольства України, за умови наявності бюджетних коштів на поточних рахунках платника. Остаточний розрахунок за поставлений товар проводиться платником протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання платником від Міністерства аграрної політики та продовольства України сканованої копії рахунку за формою згідно з додатком 1 до цього договору, оформленого належним чином та погодженого замовником та Міністерством аграрної політики та продовольства України, за умови наявності бюджетних коштів на поточних рахунках платника. Погодження остаточного розрахунку Міністерством аграрної політики та продовольства України здійснюється на підставі акта прийому-передачі товару та/або накладної (товаро-транспортної або залізничної), підписаних постачальником та замовником (пункт 2.2);
-   товар повинен бути поставлений замовнику протягом 2 (двох) календарних днів з моменту отримання постачальником попередньої оплати, якщо інше не узгоджено сторонами додатково (пункт 5.4);
-   датою поставки товару є дата приймання замовником партії товару та підписання замовником відповідних  документів. Один примірник документів, що підтверджує поставку товару негайно передається замовником платнику у визначеному цим договором порядку (пункт 5.5);
-   у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує на зазначений у цьому договорі рахунок платника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми непоставленого товару за кожний день затримки (пункт 6.1);
-   договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту здійснення постачальником його акцепту і діє до 31.12.2022 включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 10.1);
-   сторони підтверджують, що вони усвідомлюють усі ризики пов`язані з виконанням умов цього договору, який укладається в умовах дії воєнного стану, введеного указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (пункт 11.1);
-   з моменту набрання чинності цей договір має таку ж юридичну силу, як звичайний договір на паперових носіях і не потребує підписання сторонами (пункт 11.5).
Відповідно до умов Договору, Військовою адміністрацією (замовником) складалися заявки на закупівлю продовольчих товарів:
- від 15.04.2022 (консерви із свинини 80 % ж/б по 250 грн у кількості 16 896 кг);
-   від 18.04.2022 (крупа в асортименті фасована (25 кг) у кількості 100 000 кг);
-   від 18.04.2022 (крупа в асортименті фасована (25 кг) у кількості 100 000 кг);
- від 18.04.2022 (крупа в асортименті фасована (25 кг) у кількості 100 000 кг);
- від 18.04.2022 (крупа в асортименті фасована (25 кг) у кількості 97 000 кг).
Товариство виставило Військовій адміністрації рахунки на оплату по кожній із заявок:
-   № 12 від 15.04.2022 за консерви із свинини 80 % ж/б по 250 г у кількості 67 584 шт., ціною за штуку без ПДВ 46,75 грн на загальну суму 3 791 462, 40 грн (з ПДВ). У цьому ж рахунку визначена сума авансу в розмірі 30 %, що складає 1 137 438, 72 грн;
- №№ 16, 17 та 17/1 від 18.04.2022 (три рахунки по кожній трьох однакових заявок), за крупу в асортименті у кількості 100 т, ціною за тонну без ПДВ 19 165 грн на загальну суму 2 299 800 грн (з ПДВ). У цих же рахунках визначена сума авансу в розмірі 30 %, що складає 689 940 грн;
-   № 18 від 18.04.2022 за крупу в асортименті у кількості 97 т, ціною за тонну без ПДВ 19 165 грн на загальну суму 2 230 806 грн (з ПДВ). У цьому ж рахунку визначена сума авансу в розмірі 30 %, що складає 669 241, 80 грн.
На виконання умов Договору Залізниця здійснювала попередню та остаточну оплату рахунків постачальника, зокрема:
-   за рахунком № 12 від 15.04.2022 попередню оплату на суму 1 137 438, 72 грн здійснено 09.05.2022 за платіжним дорученням № 1515 (#968396474601), остаточну - 27.07.2022 у розмірі 2 654 023, 68 грн згідно з платіжним дорученням № 21522 (#1026132555401);
-   за рахунком № 16 від 18.04.2022 попередню оплату на суму 689 940,00 грн проведено 18.05.2024 за платіжним дорученням № 1530 (#973888436201), а остаточну - 17.11.2022 у розмірі 1 609 860 грн відповідно до платіжного доручення № 291975 (#1114958855101);
-   за рахунком № 17 від 18.04.2022 попередню оплату на суму 689 940,00 грн проведено 22.08.2024 за платіжним дорученням № 70000 (#1044631016901). Зазначена оплата є одночасно остаточною внаслідок зменшення обсягу придбання товару;
- за рахунком № 17/1 від 18.04.2022 попередню оплату на суму 689 940,00 грн проведено 22.08.2024 за платіжним дорученням № 70001 (#1044631017001). Зазначена оплата є одночасно остаточною внаслідок зменшення обсягу придбання товару;
- за рахунком № 18 від 18.04.2022 попередню оплату на суму 669   241,80 грн проведено 22.08.2024 за платіжним дорученням № 70046 (#1044631024701) від 22.08.2022, а остаточну - 17.11.2022 у розмірі 434   662,20 грн відповідно до платіжного доручення 434 662, 20 грн;
На виконання умов Договору Товариство поставило Військовій адміністрації товар, що підтверджується товарно-транспортними та видатковими накладними, які підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками без будь-яких зауважень.
За наслідками поставки товару Військовою адміністрацією як замовником та Товариством як постачальником складено акти приймання-передачі товару по кожній з поставок, підписані представниками сторін та скріплені печатками. У пунктах 2 актів зазначено, що підписанням цього акта сторони підтверджують факт поставки товару відповідно до умов договору та рахунку на оплату. Сторони засвідчують, що претензії щодо обсягу поставки товару відповідно до умов договору та рахунку на оплату в кожної із сторін відсутні.
Із урахуванням здійсненої платником попередньої оплати:
-   за рахунком № 12 від 15.04.2022, поставка товару відповідачем мала відбутись у строк до 11.05.2022 включно, однак відповідачем зобов`язання з поставки товару у визначені строки не виконано, затримка у постачанні товару склала 35 днів;
- за рахунком № 16 від 18.04.2022, поставка товару відповідачем мала відбутись у строк до 20.05.2022 включно. Затримка у постачанні товару склала 122 днів.
-   за рахунками №№ 17, 17/1, 18 від 18.04.2022, поставка товару відповідачем мала відбутись у строк до 24.08.2022 включно. Затримка у постачанні товару склала 112 днів.
Предметом позову у справі є вимоги прокурора про стягнення пені, "інфляційних втрат" та 3 % річних у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині здійснення своєчасної поставки товару. При цьому скаржник не погоджується з попередніми судовими інстанціями лише в частині відмови у стягненні "інфляційних втрат" та 3% річних.
На обґрунтування підстав для стягнення сум "інфляційних втрат" та 3 % річних, прокурор посилається на порушення відповідачем грошового зобов`язання, оскільки останній, всупереч вимог частини другої статті 693 ЦК України та пункту 6.8 Договору, користувався чужими грошовими коштами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суди попередніх інстанцій виходили з того, що за змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь - яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, від 29.01.2019 у справі № 916/4644/15).
Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися "інфляційні втрати" та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №   918/631/19).
При цьому нарахування "інфляційних втрат" на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення саме грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Оцінивши умови Договору, суди попередніх інстанцій виснували, що відповідач як постачальник зобов`язувався поставити замовнику продовольчі товари тривалого зберігання, перелік, кількість, ціни, умови оплати та поставки яких зазначаються замовником у заявках, замовник зобов`язався прийняти вказаний товар, а платник своєчасно забезпечити оплату за нього на умовах договору. Відтак, відповідач як постачальник за Договором, не несе відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, оскільки грошових зобов`язань за договором не мав.
При цьому у відповідача у спірних правовідносинах також не виникло зобов`язання з повернення суми авансу, тобто грошового зобов`язання, оскільки обсяг товару, обумовлений Договором, відповідачем був поставлений, про що сторони підписали видаткові накладні та акти приймання-передачі, за відсутності зауважень з боку замовника щодо якості, кількості чи некомплектності товару.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 07.11.2023 у справі № 924/215/23 при розгляді подібного спору.
У касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, частини третьої статті 549 та частини другої статті 625 ЦК України за відсутності висновків Верховного суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у контексті нарахування штрафних санкцій да договором на постачання продовольчих товарів тривалого зберігання, укладеного з метою постачання товарів для забезпечення населення територіальних громад в регіонах, на території яких тривають активні бойові дії.
Приписи частини третьої статті 549 ЦК України містять законодавче визначення поняття пені. Ця норма права не регулює питань підстав та порядку нарахування/стягнення "інфляційних втрат" та 3% річних у зв`язку з чим не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в оскаржуваній частині.
Положення частини другої статті 625 ЦК України встановлюють, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суди попередніх інстанцій із посиланнями на судову практику Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України цілком обґрунтовано виходили з того, що правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися "інфляційні втрати" та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.
Так, у силу положень частини другої статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Однак у спірних правовідносинах судами не встановлено обставин виникнення у відповідача зазначеного обов`язку щодо повернення суми попередньої оплати внаслідок прийняття товару замовником, що підтверджено матеріалами справи.
За таких встановлених обставин справи Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заявлених "інфляційних втрат" і 3% річних та не вбачає підстав для формування висновку щодо застосування частини третьої статті 549 ЦК України, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах в оскаржуваній частині та частини другої статті 625 ЦК України, підстави для застосування якої не підтверджується встановленими обставинами справи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. Інакше кажучи, на відміну від парламенту, суд не встановлює абстрактні правила поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певної норми права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла своє підтвердження під час здійснення касаційного провадження.
Скаржник також посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема статей 13, 76, 79, 86, 236 ГПК України, однак не зазначає суті їх порушення, у зв`язку із чим ці твердження відхиляються Верховним Судом як необґрунтовані.
Доводи скаржника про те, що постанова Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, на яку послався суд апеляційної інстанції не є правовим висновком щодо застосування у подібних правовідносинах положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вона прийнята Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, а не у складі палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду відхиляються Верховним Судом як такі, що гуртуються на помилковому тлумаченні норм ГПК України.
Так, в силу приписів частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо визначення, що саме вважати правовим висновком Верховного Суду, останній зазначає, що чинний ГПК України оперує поняттям «висновок» у різних значеннях, зокрема таких, як: умовивід суду; висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а також викладений у постанові Верховного Суду висновок по суті позовних вимог, вимог апеляційної або касаційної скарги; складова резолютивної частини судового рішення.
За змістом статей 314, 315 ГПК України, постанова, прийняттям якої завершується перегляд судових рішень у касаційному порядку, складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а в резолютивній частині відповідний висновок суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог.
Водночас частиною другою статті 315 ГПК України визначено, що в постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
З огляду на викладене висновком щодо застосування норми права в подібних правовідносинах якраз і є висновок за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, та зазначенням у резолютивній частині, а також висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, та який має міститися в мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції, у тому числі у складі колегії суддів, а не лише у складі палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, як помилково вважає скаржник.
У постановах від 11.11.2020 у справі №   753/11009/19 та від 27.07.2021 у справі №   585/2836/16-ц Верховний Суд вже зазначав, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Натомість частина друга статті 315 ГПК України, на яку посилається скаржник, встановлює лише додаткові вимоги до змісту постанови суду касаційної інстанції у складі палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, прийнятої за наслідками передачі справи колегією суддів, палатою або об`єднаною палатою.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки в оскаржуваній частині судами були ухвалені рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.
У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судові рішення, витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 24.01.2024 та постанову Північного-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 у справі №   917/1941/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                  І. Булгакова
Суддя                                                                                                  Т. Малашенкова
Суддя                                                                                                  А. Ємець