КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 760/6547/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/10355/2024	Головуючий у суді першої інстанції - Українець В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
26 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                             Оніщук М.І.,
судді                                                Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар                                          Ламбуцька Т.О.,
за участю:
представника позивача                 Кузнецова І.С. ,                                             
представника відповідачів           Срібного В.А. ,          
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подані від їх імені та в їх інтересах адвокатом Срібним Валерієм Анатолійовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року у справі за п ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 , про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 третя особа ОСОБА_6 про стягнення коштів.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 29.08.2013 між ним та ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 з іншої сторони був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавці передали позичальникам грошові кошти в сумі 815000 грн. в позику, що було еквівалентно 100000 доларам США.
Позичальники зобов`язувалися повернути позику до 29.08.2016 (п. 3.1. договору).
Пунктом 4.2. договору позики визначено, що мінімальна процентна ставка по позиці становить 15 відсотків річних та вираховується станом на 31 березня кожного року.
Відповідно до п. 4.4. договору позичальники зобов`язувались виплачувати позикодавцям з першого по п`яте число кожного місяця відсотки в розмірі 1 % в місяць від суми позики на протязі 11 місяців кожен фінансовий рік (п. 4.3 договору), а останній (12-й) місяць - 33 відсотки від річного доходу ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» за вирахуванням сплачених протягом 11 місяців коштів, вказаних у п. 4.3. договору (п. 4.4. договору) та з врахуванням мінімальної процентної ставки (п. 4.2. договору).
Пунктом 4.7. договору позики встановлено, що відповідальність позичальників у вигляді дострокового розірвання договору з достроковим поверненням позики у разі, якщо процентна ставка після перерахунку доходу ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» становитиме менше 15 процентів.
Зобов`язання за договором позики відповідачами виконані лише частково, зокрема, з нарахованих відсотків відповідно до п.п. 4.3., 4.4. договору у сумі 1035733 грн. 80 коп. останніми сплачено 120996 грн. 32 коп. У зв`язку з цим, утворилась заборгованість за відсотками у розмірі 914737 грн. 48 коп.
В частині повернення позики зобов`язання не виконано повністю та станом на день звернення до суду заборгованість за основним боргом становить 2544235 грн. 70 коп., що еквівалентно 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день настання обов`язку з повернення позики - 29.08.2016.
Загальна сума боргу за період з 30.08.2016 по 23.03.2017 становить 3854638 грн. 63 коп., що складається з:
-2544235 грн. 70 коп. - неповернута позика;
-914737 грн. 48 коп. - заборгованість за відсотками;
-337668 грн. 42 коп. - інфляційна складова боргу;
-57997 грн. 03 коп. - три проценти річних.
28.08.2013 між ним та ОСОБА_3 за згодою його дружини ОСОБА_4 було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально.
Відповідно до п. 1.1. договору позики позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 815000 грн., що за домовленістю між сторонами було еквівалентом 100000 доларів США.
Сторони домовились, що цей договір позики є безпроцентним, грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням вимоги слугуватиме відмітка про вручення.
30.11.2016 року ним була направлена ОСОБА_3 вимога про повернення позики однією сумою не пізніше семи днів з дня отримання вимоги. Відповідач зазначену вимогу отримав 06.12.2016, проте визнав її частково. Відповідач вважав, що має повернути позику у тому ж самому розмірі, що й отримав, без врахування перерахунку за офіційним курсом долара США на день платежу. Крім того, відповідач вважав, що частково повернув позику, проте жодного підтвердження не надав.
Загальна сума боргу за період з 14.12.2016 по 23.03.2017 становить 2692937 грн. 47 коп., що складається з:
-2617112 грн. 90 коп. - неповернута позика (еквівалент 100000 доларів США станом на 13.12.2016);
-54959 грн. 37 коп. - інфляційна складова боргу;
-20865 грн. 20 коп. - три проценти річних.
За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідачі, незважаючи на взяті на себе зобов`язання, борг не повертають, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.07.2018 до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву  ОСОБА_3 до  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним.
Позивачі у зустрічному позові посилалися на те, що обставини укладення договору позики від 28.08.2013 ОСОБА_3 визнаються. На прохання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 29.08.2013 між сторонами був підписаний ще один договір позики, за яким грошові кошти позичальникам не передавались, оскільки позикодавці запевнили позичальників, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_3 напередодні, під час укладення договору позики від 28.08.2013, будуть враховані як позика по договору від 29.08.2013. 
Позикодавці заперечували обов`язок  ОСОБА_3 повертати грошові кошти по договору позики від 28.08.2013 та переконали позичальників, що вказаний договір припиняє свою дію.
 У момент укладення договору позики від 29.08.2013 позичальники не усвідомлювали, що підписання ними оспорюваного договору, не припиняє зобов`язань по договору позики від 28.08.2013.
 Таким чином, за двома договорами позики грошові кошти передавались лише один раз, а саме під час укладення договору позики від 28.08.2013. 
Отже, позикодавці навмисно ввели позичальників в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення оспорюваного договору позики від 29.08.2013. 
З огляду на наведене, просили суд визнати договір позики від 29.08.2013  недійсним.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року закрито провадження у справі за первісним позовом у частині вимог до ОСОБА_7 та закрито провадження у справі за зустрічним позовом у частині вимог ОСОБА_7 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2024 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 , про стягнення коштів задовольнити частково. Стягнуто за договором позики від 28.08.2013 солідарно з  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 2617112 грн. 90 коп., три проценти річних у розмірі 20865 грн.20 коп. Стягнуто за договором позики від 29.08.2013 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 2544235 грн. 70 коп., проценти за договором у розмірі 914737 грн. 48 коп., три проценти річних у розмірі 57997 грн. 03 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 6000 грн. судового збору. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2000 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_5 ОСОБА_6 про визнання договору недійсним (т. 3, а.с. 37-44).
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.03.2024 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. (а.с. 63-65).
В апеляційній скарзі відповідачі за первісним позовом, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову щодо солідарного стягнення коштів по договору позики від 28.08.2013 з ОСОБА_4 , в частині стягнення коштів по договору позики від 29.08.2013 з ОСОБА_3 та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_3 за договором позики від 28.08.2013 борг у розмірі 2617112,90 грн. та три проценти річних у сумі 16778,20 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 відмовити. Провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_8 закрити з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що по договорам позики від 28.08.2013 та від 29.08.2013 грошові кошти у розмірі 815000 грн. насправді передавалися та були отримані ОСОБА_3 лише одного разу - під час укладення першого договору від 28.08.2013.
При цьому, зазначає, що, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення боргу за договором позики від 28.08.2013, у тому числі і з ОСОБА_4 , яка не є зобов`язаною стороною (боржником) по цьому договору, суд першої інстанції не врахував, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт укладення позичальником ОСОБА_3 договору позики від 28.08.2013 в інтересах своєї сім`ї, а також те, що грошові кошти, одержані ОСОБА_3 згідно з цим договором позики, були використані в інтересах сім`ї позичальника. 
Також, зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що оскільки моменту передання грошових коштів ОСОБА_3 , як і самого факту передання йому коштів згідно договором позики від 29.08.2013 не встановлено і не передбачено цим договором, то цей договір є неукладеним і підстави для стягнення заборгованості за ним відсутні.
За вказаних обставин, вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що самим договором позики від 29.08.2013 підтверджується факт отримання грошових коштів позичальниками, не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується оспорюваним договором.
При цьому, вказує, що керуючись п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - адвокат Срібний В.А. у судовому засіданні 12.02.2024 заявив про відмову позивача за зустрічним позовом від зустрічної позовної заяви про визнання недійсним договору позики від 29.08.2013.
Однак, суд першої інстанції на відмову позивача за зустрічним позовом від зустрічної позовної заяви уваги не звернув, ухвалу про закриття провадження за зустрічним позовом не постановив та безпідставно розглянув вказану зустрічну позовну заяву та незаконно відмовив в її задоволенні, чим порушив основоположний принцип диспозитивності.
Крім того, зазначає, що всього за період з травня 2015 року по червень 2016 року ОСОБА_3 особисто та через свою дружину ОСОБА_4 , а також на банківський картковий рахунок ОСОБА_5 достроково повернув ОСОБА_5 грошові кошти по договору позики від 28.08.2013 в загальній сумі 384946,32 грн.
Однак, незважаючи на те, що вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, суд першої інстанції жодним чином не зафіксував та не відобразив в оскаржуваному рішенні факт передачі ОСОБА_5 та отримання ним від ОСОБА_3 грошових коштів в загальній сумі 384946,32 грн.
Також, зауважує, що одночасне стягнення судом першої інстанції процентів по договору позики та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є незаконним та протиправним, оскільки 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України підлягають стягненню лише у випадку, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (т. 3, а.с. 76-94).
В апеляційній скарзі на додаткове рішення, відповідачі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу від 15.02.2024.
В обгрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що суд першої інстанції не постановив ухвалу про прийняття до розгляду заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення, судове засідання не призначив, відповідачів та їх представників не повідомив про дату, час та місце розгляду вказаної заяви та розглянув заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Вважає, що зазначене унеможливило для сторони відповідача надати відповідні заперечення проти вимог представника позивача та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягали розподілу між сторонами, що є порушенням принципу змагальності сторін та права на справедливий судовий розгляд.
При цьому, вказує на відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення, оскільки позивач разом з першою заявою по суті спору не подав до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, у тому числі витрат на правничу допомогу.
Також, зауважує, що у додатковому рішенні не зазначено жодних мотивів та будь-якого обгрунтування, з чого виходив суд, ухвалюючи додаткове рішення саме про солідарне стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу.
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката не було враховано час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), який не зазначено в жодному із наданих стороною позивача доказах (т. 3, а.с. 105-114).
В судовому засіданні представник відповідачів підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити. 
Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила.
Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.08.2013 між ОСОБА_5 та  ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 з іншої сторони був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавці передали позичальникам грошові кошти в сумі 815000 гривень в позику, що було еквівалентно 100000 доларам США (т. 1, а.с. 12-13).
Відповідно до п. 3.1. договору позики остаточною датою повернення позики є 29.08.2016.
Пунктом 4.2. договору позики визначено, що мінімальна процентна ставка по позиці становить 15 відсотків річних та вираховується станом на 31 березня кожного року.
Відповідно до п. 4.3. договору позичальники виплачують позикодавцю з першого по п`яте число кожного місяця дохід в розмірі 1 % в місяць від суми позики на протязі 11 місяців кожен фінансовий рік.
Згідно з п. 4.4. договору позики останній місяць кожного фінансового року позичальники виплачують відсотки від доходу, виходячи з формули 33 відсотки доходу за фінансовий рік ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» за вирахуванням виплати за п. 4.3. договору.
Пунктом 4.7. договору позики встановлено, що якщо фактична річна ставка, після перерахунку доходу ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» буде складати менше 15 процентів позикодавці мають право дострокового розірвати договір позики, але не раніше 31.03.2015, повідомивши позичальника протягом одного місяця.
Також, 28.08.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально (т. 1, а.с. 20).
З наданої суду копії нотаріально посвідченого договору позики від 28.08.2013 вбачається, що позичальник стверджує, що даний правочин укладається за письмовою згодою його дружини ОСОБА_4 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом КМНО Довгополою Т.М. 28.08.2013 за реєстровим № 1141.
Відповідно до п. 1.1. договору позики позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 815000 гривень, що за домовленістю між сторонами було еквівалентом 100000 доларів США, виходячи із встановленого сторонами обмінним курсом 1 USD = 08 гривень 15 копійок.
Пунктом 2 цього договору сторони домовились про те, що цей договір позики є безпроцентним, грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням вимоги слугуватиме відмітка про вручення.
30.11.2016 ОСОБА_5 була направлена ОСОБА_3 вимога про повернення позики однією сумою не пізніше семи днів з дня отримання вимоги (т. 1, а.с. 21).
ОСОБА_3 направив ОСОБА_5 заперечення на вимогу про повернення коштів в сумі 2563000 гривень (т. 1, а.с. 22). Із заперечень вбачається, що відповідач за первісним позовом має повернути позику у тому ж самому розмірі, що й отримав, без врахування перерахунку за офіційним курсом долара США на день платежу. Також, останній зазначив, що частково повернув позику.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався, серед іншого, на те, що загальна сума боргу за договором позики від 29.08.2013 за період з 30.08.2016 по 23.03.2017 становить 3854638 грн. 63 коп., що складається з: 2544235 гривень 70 копійок - неповернута позика; 914737 грн. 48 коп. - заборгованість за відсотками; 337668 грн. 42 коп. - інфляційна складова боргу; 57997 грн. 03 коп. - три проценти річних, а загальна сума боргу за договором позики від 28.08.2023 року за період 14.12.2016 по 23.03.2017 становить 2617112,90 коп., що складається з:  2617112 грн. 90 коп. - сума неповернутої позики; 54959 грн. 37 коп. - інфляційна складова боргу; 20865 грн. 20 коп. - три проценти річних.
У свою чергу,  ОСОБА_3 , заперечуючи доводи первісного позову щодо укладення договору позики від 29.08.2013, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору, в якій посилається на те, що на прохання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 29.08.2013 між сторонами був підписаний ще один договір позики, за яким грошові кошти позичальникам не передавались, оскільки позикодавці запевнили позичальників, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_3 напередодні, під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року, будуть враховані як позика по договору від 29.08.2013. 
За вказаних обставин, вказував, що позикодавці навмисно ввели позичальників в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення оспорюваного договору позики від 29.08.2013.
Так, статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.
Відповідно до ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Вбачається, що договір позики є угодою щодо отримання особою (позичальником) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, та зобов`язання повернути іншій особі (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Письмова форма договору позики з огляду на його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Разом з тим, згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В силу положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
У свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним  договору з підстав, передбачених  ст. 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б  свідчили  про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача  в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.
Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, колегією суддів встановлено, що в оспорюваному договорі визначено його основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату його видачі, строк надання коштів. ОСОБА_3 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому.
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, договір позики від 28.08.2013 не має жодного відношення до договору позики від 29.08.2013, з огляду на їх укладення між різними людьми та у різний час. Саме по собі укладення одного договору позики не є підставою для визнання недійсним іншого, а саме договору позики від 29.08.2013.
Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідачем не доведено наявності умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд першої інстанції прийшов до цілком обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув зустрічну позовну заяву, з огляду на подання ним заяви про відмову від позову, колегія суддів відхиляє, адже матеріали справи не містять належним чином оформленої заяви позивача за зустрічним позовом про таку відмову. Також, така заява не була додана апелянтом і до його апеляційної скарги на оскаржуване рішення.
У свою чергу, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вже зазначось вище, відповідно до договору позики від 29.08.2013 ОСОБА_3 мав повернути ОСОБА_5 суму позики, еквівалентну 100000 доларам США.
З первісного позову вбачається, що на виконання умов договору позики з нарахованих відсотків відповідно до п.п. 4.3., 4.4. договору у сумі 1035733 гривні 80 копійок позичальниками було сплачено 120996 гривень 32 копійок.
Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 було виконано у повному обсязі зобов`язання за договором позики від 29.08.2013, матеріали справи не містять.
Таким чином, встановивши вищенаведені обставини справи, а також те, що станом на день звернення до суду заборгованість за основним боргом становить 2544235 гривень 70 копійок, що еквівалентно 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день настання обов`язку з повернення позики - 29 серпня 2016 року, суд першої істанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 29.08.2013 у сумі 2544235 грн. 70 коп. та сума боргу за відсотками у розмірі 914737 грн. 48 коп.
Крім того, оскільки термін прострочення виконання зобов`язань за договором позики склав 204 дні, правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 у відповідності до положень ст. 625 ЦК України трьох процентів річних за період з 30.08.2016 по 23.03.2017 у розмірі 57997 грн. 03 коп. (3458973,18 х 0,03 = 103769,20 : 365 = 284,30 х 204 = 57997,03).
Доводи апелянта про незаконність одночасного стягнення судом першої інстанції процентів по договору позики та трьох процентів річних, колегія суддів відхиляє, оскільки умови договору позики про нарахування процентів до моменту повного фактичного повернення коштів підтверджує лише обов`язок боржника сплатити суму позики і проценти за користування грошовими коштами за весь час. Натомість, проценти річних, нараховані на суму боргу, не входять до складу грошового зобов`язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами. 
Також, як вже зазначалось вище, 28.08.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за письмовою згодою його дружини ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 815000 гривень, що за домовленістю між сторонами було еквівалентом 100000 доларів США, виходячи із встановленого сторонами обмінним курсом 1 USD = 08 гривень 15 копійок.
Сторона відповідачів за первісним позовом частково визнали вимоги первісного позову, а саме в частині стягнення заборгованості за договором позики від 28.08.2013 року в сумі 167016 грн. 61 коп., оскільки у період з жовтня 2013 року по червень 2016 року ОСОБА_5 було достроково повернуто грошові кошти по договору позики від 28 серпня 2013 року в загальній сумі 652426 гривень 32 копійки.
На підтвердження сплати вказаних коштів за договором позики від 28.08.2013 представником відповідачів за первісним позовом були надані суду першої інстанції копії відповідних квитанцій (т. 1, а.с. 181-195).
Разом з тим, встановивши, що у наданих квитанціях в призначенні платежу зазначено - "надходження готівки за платіжними картами", суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вказані квитанції не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували оплату коштів в рахунок погашення боргу за договором позики від 28.08.2013.
Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів виконання відповідачами своїх зобов`язань за договором позики від 28.08.2013, а також те, сума боргу за договором за офіційним курсом валюти  (долар США) на день платежу - 13 грудня 2016 року становить 2617112 грн. 90 коп., суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку вказаної суми боргу за договором, а також суми трьох процентів річних за період прострочення виконання зобов`язань з 14 грудня 2016 року по 23 березня 2017 року у розмірі 20865 грн. 20 коп.
Доводи апелянта про те, що укладення договору позики з умовою повернення коштів у гривневому еквіваленті 100000 доларів США, визначеному за офіційним курсом НБУ на день такого платежу (повернення) не відповідало внутрішній волі  ОСОБА_3 , не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції,  договір позики від 28.08.2013 підписаний сторонами та завірений нотаріально, що свідчить про погодження останніми його умов.
При цьому, оскільки договір позики був укладений за згодою дружини, якою, як і її чоловіком, не було надано доказів того, що кошти, отримані за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби позичальника за договором, тобто ними не спростовано презумпції спільності права власності подружжя, колегія суддів вважає правильним висновок про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обгрутовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди  апелянта з такими висновками, які узгоджуються з вимогами закону і з якими у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
При цьому, апелянтом не наведено жодного доводу, який би потребував додаткового правового аналізу і міг би слугувати підставою для скасування судового рішення.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2024 позивачем на підтвердження понесених ним у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 250 000 грн. 00 коп. було надано до суду першої інстанції наступні докази: договір про надання правової допомоги, укладений 02.09.2019 між адвокатом Кузнецовим І.С. та ОСОБА_5 ; копію ордеру на надання правової допомоги від ОСОБА_5 на ім`я Кузнецова І.С. ; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Кузнецова І.С.; додаткову угоду до договору від 20.10.2019, розрахунок вартості наданих послуг з правничої допомоги від 20.10.2019, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 15.02.2024.
Отже, враховуючи те, що рішення по справі було ухвалено судом першої інстанції 12.02.2024 року, а вищенаведені докази подані до суду 15.02.2024 року, позивачем було дотримано передбачені ч 8 ст. 141 ЦПК України строки для подання таких доказів.
Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.
Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.
При цьому, як вказав Верховний Суд у свооїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.
Таким чином, оскільки позов задоволено частково і про понесення витрат по наданню правничої допомоги представник позивача заявляв при подачі позову, суд першої інстанції, дослідивши надані позивачем докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 20 000 грн. 00 коп. 
Разом з тим, постановляючи оскаржуване додаткове рішення про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. 00 коп., суд першої інстанції помилково не врахував, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. 
Таким чином, додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні шляхом стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 10 000,00 грн. з кожного.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подану від їх імені та в їх інтересах адвокатом Срібним Валерієм Анатолійовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 , про стягнення коштів - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подану від їх імені та в їх інтересах адвокатом Срібним Валерієм Анатолійовичем, на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року - задовольнити частково.
Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року -змінити.
Стягнути з ОСОБА_3  (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі по 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 02 липня 2024 року.
 
Суддя-доповідач                                                              М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                  В.А. Шебуєва
 
                                                                                            О.В. Кафідова