Справа № 453/1122/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л. 
Провадження № 22-ц/811/947/24
Провадження № 22-ц/811/1374/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        29 липня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючий – суддя Цяцяк Р.П.,                                                судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Цьони С.Ю.;
адвоката Рісного М.Б. – представника позивача ОСОБА_1 ;
адвоката Білика П.Б. – представника третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року, а також апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Профіт», в кінцевій редакції позовних вимог якого просив стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача відсотки за векселем серії АА № 2127648 від 29.09.2010 року на суму 347 414 грн. за період від 30.09.2015 року по 05.07.2023 року у розмірі 408 615 грн. 67 коп., а також понесені ним судові витрати.
Ухвалою суду від 24 серпня 2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, було залучено ОСОБА_2 (том 1, а.с. 63-64).
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 05.08.2005 року між Приватним підприємством «Нова Марка» («Виконавець»), з одного боку, та Приватним підприємством «Профіт» («Замовник»), з другого боку, було укладено Угоду № 42 про рекламно-інформаційне забезпечення, відповідно до пунктів 1 та 2 якої Виконавець бере на себе обов`язки по рекламно-інформаційному обслуговуванню Замовника, а Замовник розраховується з Виконавцем щомісяця згідно актів виконання робіт (в подальшому – «Угода»). 20.09.2010 року між ПП «Нова Марка» та ПП «Профіт» було укладено Додаток №1 до Угоди, яким погоджено викласти п.2 Угоди в наступній редакції: «оплата відбувається шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Замовника або шляхом видачі векселя».
29.09.2010 року ПП «Профіт», як векселедавець, передало, а векселеотримувач ПП «Нова Марка» прийняло вексель № НОМЕР_1 , номінальною вартістю 347 414 грн. 00 коп., з датою видачі векселя 29.09.2010 року, термін погашення 29.09.2015 року, місцезнаходження векселедавця: АДРЕСА_1 (в подальшому – «Вексель»). 

01.10.2010 року векселедавець ПП «Нова Марка» передав, а векселеотримувач ОСОБА_1 прийняв вищезгаданий Вексель і на даний час є його законним держателем.
11.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Профіт» про стягнення боргу за векселем у розмірі 347 414 грн. 00 коп.
30.03.2018 року Сколівським районним судом Львівської області у справі №453/1118/17 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Профіт» про стягнення за векселем та зустрічним позовом ПП «Профіт» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Міко Трейдінг», про визнання векселя таким, що не має вексельної сили, позов ОСОБА_1 було задоволено і стягнуто з ПП «Профіт» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Векселем у розмірі 347 414 грн. та 3 474 грн. 14 коп. судових витрат, а у задоволенні позовних вимог ПП «Профіт» до ОСОБА_1 відмовлено.
Однак, 05.09.2019 року постановою Львівського апеляційного суду вищезгадане рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП «Профіт» про стягнення за Векселем відмовлено, а зустрічний позов ПП «Профіт» до ОСОБА_1 задоволено та визнано Вексель таким, що не має вексельної сили.
23.09.2020 року постановою Верховного Суду вищезгадану постанову Львівського апеляційного суду від 05.09.2019 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
25.10.2022 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ПП «Профіт» було залишено без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року - без змін.
Вищезгадані судові рішення від імені ПП «Профіт» оскаржив в касаційному порядку ОСОБА_2 , однак 21.06.2023 року ухвалою Верховного Суду касаційне провадження за касаційною скаргою ПП «Профіт» було закрито та поновлено дію рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 25.10.2022 року.
Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запроваджений Женевською конвенцією 1930року, до якої приєдналася Україна Законом від 06.07.1999 року № 826-ХІУ (в подальшому – «Уніфікований закон»), якого держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 року № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, пов`язаних з обігом векселів», на підставі пункту 2 частини 1 ст. 48 Уніфікованого закону векселедержатель може вимагати від особи, до якої пред`явив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму. Нарахування здійснюється з дня, наступного за тим, який визначено для здійснення платежу, і припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи, до якої пред`явив позов, чи від іншої зобов`язаної за векселем особи, незалежно від того, чи було раніше ухвалено судове рішення про стягнення цих сум.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 , як законний векселедержатель, має право отримати від ПП «Профіт» 6 % річних, які нараховуються з дня, наступного за днем настання строку здійснення платежу за векселем, тобто - з 30.09.2015 року. Розрахунок 6 % річних виконано за формулою: сума основного боргу х 6 (%) : 100 (%) : кількість днів в році х кількість днів прострочення: усього разом 408 615 грн. 67 коп. (том 1, а.с. 1-6, 66-70).

Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства «Профіт» на користь ОСОБА_1  6% річних за простим векселем серії АА № 2127648 від 29.09.2010 року на суму 347 414 грн. 00 коп. за період від 30.09.2015 року по 11.10.2017 року у розмірі 116 928 грн. 38 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 184 грн. 98 коп. (том 1, а.с. 213-221).

Додатковим рішенням від 02 квітня 2024 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнуто з Приватного підприємства «Профіт» на користь ОСОБА_1 6 525 грн. витрат на правову допомогу (том 1, а.с. 255-257).

Заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року оскаржили позивач та третя особа ОСОБА_2 .
Позивач просить оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні з ПП «Профіт» на користь позивача відсотків за Векселем на суму 347 414 грн. за період від 12.10.2017 року по 05.07.2023 року скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити цю позовну вимогу та стягнути з відповідача на користь позивача ці відсотки у розмірі 291 687 грн. 29 коп., покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.
Висновки суду про те, що днем подання позову в розумінні норми, передбаченої пунктом 2 статті 48 і пункту 2 статті 49 Уніфікованого закону, є день подання позову щодо стягнення платежу за векселем, а не щодо стягнення відповідних відсотків, вважає такими, що суперечать роз`ясненням, які наведені у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 року № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, пов`язаних з обігом векселів», згідно яких «нарахування (відсотків) здійснюється з дня, наступного за тим, який визначено для здійснення платежу, і припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи, до якої пред`явив позов, чи від іншої зобов`язаної за векселем особи, незалежно від того, чи було раніше ухвалено судове рішення про стягнення цих сум» (том 2, а.с. 2-7).

ОСОБА_2  просить заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року в частині часткового задоволення позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що суд першої інстанції «не повністю з`ясував … обставини справи, що стосуються відступлення права вимоги первісним векселедержателем Позивачеві у цій справі», зокрема те, що «векселедавця ПП «ПРОФІТ» не було своєчасно повідомлено про заміну кредитора у зобов`язанні», результатом чого стало те, що «станом на дату виникнення обов`язку сплатити борг за векселем 30.09.2015 року, Відповідач не знав про те, що Позивач є векселедержателем».
Вважає неправомірним не застосування до спірних правовідносин позовної давності (том 2, а.с. 12-21, 59-62). 
ОСОБА_2  також оскаржив і додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 квітня 2024 року, яке також просить скасувати і «ухвалити нове додаткове рішення …, яким у задоволенні вимог … про стягнення витрат на правову допомогу, відмовити повністю», покликаючись на «недобросовісність поведінки Позивача як до, так і під час розгляду справи». Вважає, що «у випадку залишення без змін оскаржуваного рішення суду… стягненню на правову допомогу може підлягати сума в розмірі не більше 10 % від заявленої» (том 2, а.с. 65-68).

Відповідач, ПП «Профіт», рішення суду першої інстанції не оскаржував і, будучи своєчасно належним чином повідомленим про час та місце апеляційного розгляду справи (том 2, а.с. 160-162), явку свого представника в судове засідання не забезпечив і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи. 

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників апелянтів на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

ЦПК України встановлено, що: 
-        кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82);
-        при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263). 

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року у справі № 453/1118/17 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Профіт» про стягнення за векселем та зустрічним позовом ПП «Профіт» до ОСОБА_1 про визнання векселя таким, що не має вексельної сили, позов ОСОБА_1 було задоволено і стягнуто з ПП «Профіт» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Векселем у розмірі 347 414 грн. та 3 474 грн. 14 коп. судових витрат, а у задоволенні позовних вимог ПП «Профіт» до ОСОБА_1 відмовлено (том 1, а.с. 27-33).
Постановою Львівського апеляційного суду від 25.10.2022 року вищезгадане рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року залишено без змін (том 1, а.с. 20-26).
Таким чином, вищезгаданими судовими рішеннями, що набрали законної сили, у цивільній справі у якій брали участь ті самі особи, що і у даній справі (зокрема -  ОСОБА_1 та ПП «Профіт»), встановлено те, що:
-        05.08.2005 року між ПП «Нова Марка» («Виконавець»), з одного боку, та ПП «Профіт» («Замовник»), з другого боку, було укладено Угоду № 42 про рекламно-інформаційне забезпечення, відповідно до пунктів 1 та 2 якої Виконавець бере на себе обов`язки по рекламно-інформаційному обслуговуванню Замовника, а Замовник розраховується з Виконавцем щомісяця згідно актів виконання робіт (в подальшому – «Угода»). 20.09.2010 року між ПП «Нова Марка» та ПП «Профіт» було укладено Додаток №1 до Угоди, яким погоджено викласти п.2 Угоди в наступній редакції: «оплата відбувається шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Замовника або шляхом видачі векселя»;
-        29.09.2010 року ПП «Профіт», як векселедавець, передало, а векселеотримувач ПП «Нова Марка» прийняло вексель № НОМЕР_1 , номінальною вартістю 347 414 грн. 00 коп., з датою видачі векселя 29.09.2010 року, термін погашення 29.09.2015 року (в подальшому – «Вексель»); 
-        01.10.2010 року векселедавець ПП «Нова Марка» передав, а векселеотримувач ОСОБА_1 прийняв вищезгаданий Вексель і став його законним держателем;
-        11.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Профіт» про стягнення боргу за векселем у розмірі 347 414 грн. 00 коп., який вищезгаданими судовими рішеннями (які залишаються в законній силі) було задоволено і стягнуто з ПП «Профіт» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Векселем у розмірі 347 414 грн. та 3 474 грн. 14 коп. судових витрат.
Відтак, в силу положень, передбачених частиною 4 статті 82 ЦПК України, вищенаведені обставини доказуванню не підлягають.
На твердження представника позивача в суді апеляційної інстанції, вищезгадане рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року у справі №453/1118/17 виконано у повному обсязі.

Законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", Закону України «Про обіг векселів в Україні» та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України (стаття 1 Закону України «Про обіг векселів в Україні»).
Відповідно до ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, до простих векселів застосовуються такі самі положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).
Стаття 43 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі передбачає, що держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов`язаних осіб при настанні строку платежу, якщо платіж не був здійснений.
Відповідно до ст. 47 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, які забезпечують авалем платіж за переказним векселем, є солідарно зобов`язаними перед держателем. Держатель має право пред`явити позов до кожної з цих осіб окремо і до всіх разом, при цьому необов`язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов`язалися. Таке саме право належить кожній особі, яка поставила свій підпис на векселі, після того як вона прийме його і здійснить платіж за ним. Пред`явлення позову до однієї із зобов`язаних осіб не перешкоджає пред`явленню позову до інших осіб, навіть якщо вони йдуть після особи, до якої пред`явлено позов.
Згідно пункту18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, пов`язаних з обігом векселів», за вексельним законодавством виникають зобов`язання як прямих боржників, так і боржників у порядку регресу. Прямі боржники – це векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя. Вимоги до зазначених осіб, а також до авалістів за них (за їх наявності) можуть бути пред`явлені як у строк платежу, так і протягом усього строку вексельної давності незалежно від наявності протесту. При цьому підставою для заявлення вимог до прямих боржників є сам вексель, що знаходиться у кредитора.
Відповідно до п. 2 абз. 1 ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.
06.07.1999 року Україна приєдналась до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції.
Статтею 13 додатку II до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, передбачено, що кожна з Високих Договірних Сторін має право встановити щодо переказних векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на її території, що відсоткова ставка, про яку йдеться у пункті 2 статті 48 і пункті 2 статті 49 Уніфікованого закону, може бути замінена існуючою відсотковою ставкою, встановленою законом, на території такої Високої Договірної Сторони.
Відповідно до п. 5 ст. 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні», застереження, обумовлені у статтях 3, 7, 9, 10 і 13 додатку II до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, діють в Україні таким чином:
5) відсотки, про які йдеться у пункті 2 статті 48 і пункті 2 статті 49 Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.
Таким чином, суд першої інстанції правильно здійснив нарахування відсотків за векселем виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України у період з 30.09.2015 року по 11.10.2017 року. 

Водночас, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо кінцевого строку нарахування відсотків.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року № 5, на підставі п. 2 абзацу 1 ст. 48 Уніфікованого закону векселедержатель може вимагати від особи, до якої пред`явив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму. Нарахування здійснюється з дня, наступного за тим, який визначено для здійснення платежу, і припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи, до якої пред`явив позов, чи від іншої зобов`язаної за векселем особи, незалежно від того, чи було раніше ухвалено судове рішення про стягнення цих сум. 
За наведеного, нарахування відсотків за векселем здійснюється з дня, наступного за днем, який визначено для здійснення платежу за векселем, тобто - 30.09.2015 року. Нарахування відсотків припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи, до якої пред`явив позов. 
Таким чином, нараховувати відсотки можливо до тих пір, поки вексельну суму не буде сплачено, незалежно від того, чи раніше судом було ухвалено рішення про стягнення вексельної суми та відсотків за векселем. 

Ні відповідачем, ні третьою особою ОСОБА_2 не надано доказів того, що ПП «Профіт» здійснило платіж за векселем серії АА № 2127648 у розмірі 347414 грн., ані на день пред`явлення позову про стягнення вексельної суми у справі № 453/1118/17 (11.10.2017 року), ані на день пред`явлення позову про стягнення відсотків за векселем у цій справі (05.07.2023 року). 
Крім того, за змістом положень, які містяться у пункті 5 ст. 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні», мається на увазі саме подання позову про стягнення відсотків за векселем, оскільки інше обмежувало б право законного держателя векселя на отримання відсотків за векселем після ухвалення судом рішення про стягнення вексельної суми, однак - не виконаного особою, до якої було пред`явлено позов, – з подальшим користуванням цією особою коштами вексельної суми.

У наявній у матеріалах справи заяві про збільшення позовних вимог наведено розрахунок відсотків на вексельну суму за період з 30.09.2015 року до 05.07.2023 року на загальну суму 408 615 грн. 67 коп., яка і є предметом позовних вимог (том 1, а.с. 66-70).
Контррозрахунків цієї суми жодним з учасників справи (в тому числі – і апелянтом ОСОБА_2 ) до суду подано не було і матеріали справи таких не містять.
За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1  до ПП «Профіт» підлягають до задоволення у повному обсязі.

Статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ч. 2 ст. 516 ЦК України). 
19.09.2017 року ОСОБА_1 на адресу ПП «Профіт» було надіслано вимогу про сплату заборгованості за векселем із усіма документами, необхідними для її виконання і вказана вимога була одержана ПП «Профіт»: наведена обставина встановлена постановою Львівського апеляційного суду від 25.10.2022 року у справі № 453/1118/17. Таким чином, ПП «Профіт» було відомо про зміну векселедержателя з ПП «Нова Марка» на ОСОБА_1 . Доказів того, що ПП «Профіт» зверталося до ПП «Нова Марка» із пропозицією сплати вексельної суми останньому чи доказів сплати вексельної суми ПП «Нова Марка» до настання строку платежу за векселем, учасниками справи до суду подано не було і матеріали справи таких не містять.
Уніфікований вексельний закон не вирішує питання про те, що саме слід розуміти під пред`явленням векселя та не встановлює такої конкретної процедури, однак під пред`явленням цілком розумно вважати подію, яка вказує на те, що вимога платежу та векселедержатель стали відомі платнику: наведена позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 30.11.2018 року у справі № 917/27/18.
Таким чином, оскільки законодавством, яке діяло на момент пред`явлення вимоги про оплату векселя, не було передбачено обов`язкового засвідчення копій документів, які відображають перехід векселя до нового держателя, враховуючи надіслання ОСОБА_1 на адресу ПП «Профіт» вимоги про сплату заборгованості за векселем, колегія суддів приходить до висновку про те, що ПП «Профіт» було належним чином повідомленим про зміну кредитора у вексельному зобов`язанні, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про зміну кредитора у вексельному зобов`язанні.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, а відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16).
Відповідач, ПП «Профіт», заяви до суду про застосування до спірних правовідносин позовної давності не подавав і така у матеріалах справи відсутня, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно незастосування судом наслідків спливу строків позовної давності також до уваги прийматися не можуть. 

З урахуванням всіх вищенаведених обставин по справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ПП «Профіт» підлягає до задоволення у розмірі заявлених позовних вимог в цілому. А, відтак, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 рокупідлягають до часткового задоволення, а саме: шляхом внесення змін у резолютивну частину згаданого рішення з викладом двох перших її абзаців у новій редакції.

Згідно з приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами, до яких (зокрема) належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частин 2 – 6 ст. 137 ЦПК України , за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).

ОСОБА_1 було заявлено вимогу про стягнення з ПП «Профіт» на користь ОСОБА_1 22500,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. Розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений актом про надання правової допомоги (наданих послуг) № 1 від 22.02.2024 року.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що послуги з представництва у Сколівському районному суді Львівської області не можна вважати співмірними з огляду на проведення засідань в режимі відео конференції, не заслуговують на увагу, оскільки в цьому випадку значення має сам факт представництва позивача в судовому засіданні, незалежно від формату такого – в залі суду чи режимі відеоконференції.
Сам позивач ОСОБА_1 додаткового рішення суду від 02 квітня 2024 року, яким його заяву про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу було задоволено лише частково, не оскаржував. 
З урахуванням вищенаведеного та всіх обставин по справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що присуджений судом до стягнення з ПП «Профіт» на користь ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 525 грн. є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт і наданих послуг та ціною позову, а також відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а тому приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування чи зміни додаткового рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 квітня 2024 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 рокучастково задовольнити.

Заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року змінити, виклавши два перших абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:
«Позов  ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Профіт» задовольнити.
Стягнути з Приватного підприємства «Профіт» (82615, Львівська область, Сколівський район, смт. Нижнє Синьовидне, вул. Січових Стрільців, буд. 1А, код ЄДРПОУ 20815483), на користь  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 6 % річних за простим векселем серії АА № 2127648 від 29.09.2010 року на суму 347 414 грн. 00 коп. за період від 30.09.2015 року по 05.07.2023 року у розмірі 408 615 (чотириста вісім тисяч шістсот п`ятнадцять) грн. 67 коп.

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 квітня 2024 року залишити без задоволення, а згадане додаткове рішення- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 31 липня 2024 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.