КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції   Ключник А.С. 
Єдиний унікальний номер справи № 759/21370/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10989/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
09 вересня  2024 року                                                                                   м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                        -  Поліщук Н.В., Соколової В.В.  
           секретар                    - Олешко Л.Ю.
Розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського    районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року  у  справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської  районної в  м. Києві  державної адміністрації  про визначення місця проживання  дитини. 
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, 
В с т а н о в и в:
 
У листопаді 2023 року позивач  звернувся до суду із  вказаним позовом.
Позов обґрунтовано тим, що 28 січня 2011 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №72.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року даний шлюб розірвано.
Сторони мають спільну  доньку  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачем зазначено, що відповідачка самоусунулася від виховання доньки починаючи з 2017 року і по теперішній час проживає в Одесіразом із своїм сином.
Дочка ОСОБА_2 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Батьком піклується про дитину, забезпечує її матеріально, спрямовує виховання дитини  на  розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина,  мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підгодовує дитину до свідомого життя у суспільстві, в дусі розуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
  ОСОБА_3 24жовтня 2023 року подала заяву  до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, де висловила своє бажання  проживати разом із батьком, з яким фактично проживає із 2022 року. Там же зазначила ,що має намір  поступити до вищого навчального закладу  у м. Києві.
За даних обставин, задля забезпечення батьком законних прав та свобод дитини, пересування з батьком в межах України та за її межами, позивач вважає за необхідне щоб суд визначив місце проживання неповнолітньої дитини  разом з батьком.
У позові просив:
- визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 08листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 35).
Рішенням Святошинського  районного   суду  м. Києва   від    19 березня  2024 року  в задоволенні позову відмовлено .
 Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить  рішення  скасувати, ухвалити рішення про  задоволення  позову. У скарзі зазначав, що суд помилково вважав, що не може визначати місце проживання дитини, з огляду на те, що дитині вже більше 14 років, і вона самостійно визначає з ким  з батьків  хоче проживати. 
Відповідачка своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. 
    Відповідно до ст. 44  ЦПК України, особи, які беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
    Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на  05 вересня  2024  року   за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Третя особа повідомлена належним чином,заяв, клопотань про відкладення розгляду справи  від сторін не надходило.   
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
   Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
   Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  не   підлягає задоволенню  з таких підстав. 
 Суд встановив, що 28 січня2011 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №72.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року  шлюб розірвано.
Сторони мають спільну  доньку  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За змістом ч. 4-6 ст. 19 Сімейного Кодексу  України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 На виконання вимог ст. 19 Сімейного Кодексу  України 12 січня 2024 року  Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надіслала до суду лист про неможливість надання висновку, оскільки в силу ч. 3 ст. 160 Сімейного Кодексу  України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (а.с. 56).
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
  ОСОБА_3 , 24жовтня 2023 року подала заяву  до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації  ,де висловила своє бажання  проживати разом із батьком  ,з яким фактично проживає  із 2022 року . Там же зазначила ,що має намір  поступити до вищого навчального закладу  у м. Києві .
В силу положень ст. 141 Сімейного Кодексу  України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ст.160 Сімейного Кодексу  України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.  Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.  Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ст. 171 Сімейного Кодексу  України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи,   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на час подання позову  01 листопада 2023 року досягла   16-річного віку.
У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 Сімейного Кодексу  України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.
Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства дитина у віці 14-ти років може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)».
Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 вже висловила своє бажання  щодо місця проживання - а саме з батьком  ОСОБА_1 ( а.с. 17).
Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги які співпадають із  доводами вимог позову, були предметом  детального дослідження суду першої інстанції, додаткової перевірки і оцінки не потребують ,зводяться лише  до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є  безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  та вимог, заявлених у суді першої інстанції  відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384    ЦПК України,  суд,
 
П  о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити  без задоволення.    
Рішення  Святошинського  районного суду  м. Києва  від 19 березня 2024 року залишити без змін.  
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 11 вересня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова