Справа № 438/1313/23                                Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т. 
Провадження № 22-ц/811/3638/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 16 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки і піклування) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього та ОСОБА_2 народилася донька, ОСОБА_3 . Стверджує, що після народження дитини ОСОБА_2 не забрала її з пологового будинку, стала категорично відмовлятися від дитини, повідомляє йому, що уже має двох дітей, яких виховала та доглянула, а ще одну маленьку дитину не зможе виховати, оскільки не має до неї почуттів, тому не хоче її бачити. Зазначає, що з народження дитини самостійно матеріально її утримує та піклується про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток, в той час як відповідачка не бере участі у вихованні та догляді за дитиною, не цікавиться нею, маючи реальну можливість брати участь у вихованні та забезпеченні дитини, з власної ініціативи самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Вважає, що ухиляння ОСОБА_2 без поважних причин від виконання батьківських обов`язків щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є підставою для позбавлення її батьківських прав. Вказує, що відповідачка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зазначила в заяві, посвідченій приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Легедою М.М., актовий запис № 633. Звертає увагу, що внаслідок свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, поведінку відповідачки змінити неможливо, а відтак позбавлення батьківських прав якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. Наголошує, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, а проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та обов`язків. 
З наведених підстав просить:
-позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 16 листопада 2023 рокупозовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки і піклування) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень, щомісячно, починаючи з 10 жовтня 2023 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки і піклування) про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також нотаріально посвідчену заяву відповідачки про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Зазначає, що в суді першої інстанції відповідачка подавала заяву про розгляд справи за її відсутності, повідомивши суд про те, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог, а у випадку безумовного визнання позову, якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вважає, що неможливо змінити в сторону покращення поведінку відповідачки по відношенню до дитини, враховуючи тривалість такої поведінки, а також свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Вказує, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звертає увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наголошує, що та обставина, що до відповідачки не застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки застосування згаданих заходів не обов`язково має передувати вирішенню питання про позбавлення батьківських прав. Крім того, непозбавлення відповідачки батьківських прав спричиняє безліч проблем та незручностей, оскільки без її згоди та присутності не зможе зареєструвати дитину, записати її до лікаря, отримувати допомогу. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання жодного разу не з`явилася, хоча повідомлялася про день, час та місце розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_4 , будучи присутніми в судовому засіданні 20.05.2024 року були належним чином повідомлені про судове засідання, призначене на 17.06.2024 року, однак до суду не з`явилися, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим відрядженням ОСОБА_1 , однак доказів на підтвердження цієї обставини суду не надіслала.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 , його представник  ОСОБА_4  належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, позивач ОСОБА_1  надав пояснення, колегія суддів вважає, що неявка учасників, які в судове засідання не з`явилися, не перешкоджає розглядові справи, а відтак вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. 
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 27 червня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 17 червня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 27 червня 2024 року. 
З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а відтак, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини та були достатніми підставами для позбавлення її батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 30 травня 2023 року.
Звертаючись з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підстави для позбавлення батьківських прав, покликається на те, що відповідач не забрала дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, а також те, що вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
02 червня 2023 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Легедою М.М., за реєстровим № 633 посвідчено заяву ОСОБА_2 , в якій вона заявляє, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо її малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; 3) хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, перелік яких є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Згідно з роз`ясненнями п.п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків щодо дітей у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та від 27 лютого 2023 року в справі №443/643/21.
Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно малолітньої ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженим рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 07 вересня 2023 року № 225 «Про надання висновку до суду про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є доцільним та відповідає інтересам дитини, оскільки після народження дитини ОСОБА_2 категорично відмовлялася від дитини, повідомила батькові дитини, ОСОБА_1 , що залишає дитину в пологовому будинку, дитина їй не потрібна і вона не бажає її виховувати, з пологового будинку дитину забрав батько ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 з дитиною не проживає, фактично самоусунулася від виховання дочки та подала нотаріально посвідчену заяву про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав стосовно її малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 520/17217/13-ц.
Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав, висновок органу опіки та піклування ґрунтується виключно на поясненнях позивача, пояснення матері дитини ОСОБА_2 не заслуховувались, причини такої її поведінки органом опіки та піклування не з`ясовувались, її думка щодо позбавлення її батьківських прав, не з`ясовувалась, перевірки не проводились.
Колегія суддів вважає, що заслуговує на увагу та обставина, що дитина, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , а вже 17.08.2023 року позивачем був поданий позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , тобто, за такий короткий період часу виникли підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, обставини, які свідчили про свідоме нехтування матір`ю дитини своїми батьківськими обов`язками.
Обгрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 , як на підставу для позбавлення ОСОБА_2  батьківських прав, покликався також і на те, що вона не забрала дитину з пологового будинку
Твердження ОСОБА_1 про те, що матір дитини не хотіла забирати дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 164 СК України, є підставою для позбавлення батьківських прав, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами.
Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про проведення бесіди з ОСОБА_2 та попередження її щодо недопустимості такої поведінки по відношенню до дитини, про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не підлягають до задоволення. 
Доводи апеляційної скарги про те, що незастосування до відповідача заходів впливу не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення її батьківських прав, є необрунтованими, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може застосовуватися лише у випадках, коли інші заходи впливу не змінили поведінку відповідача по відношенню дитини.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 16 листопада 2023 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 27.06.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк