ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року	Львів	Справа № 380/7288/23 пров. № А/857/6932/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Затолочного В.С., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року   у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до   Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради   про визнання протиправним і скасування рішення

суддя (судді) в суді першої інстанції – Грень Н.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2023 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось в суд з адміністративним позовом до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05 грудня 2022 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30 листопада 2022 року Регіональною філією «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» подано до  Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123. Вказує, що державним реєстратором прийнято рішення про відмову в державній реєстрації № 65667388 від 05 грудня 2022 року, оскільки подані позивачем документи, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначає, що оскільки витребування земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 відбулось на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц, рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05 грудня 2022 року є протиправним та підлягає скасуванню. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року  адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано Рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05.12.2022.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що   абзацом першим пункту 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127  (далі – Порядок № 1127)  визначено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону № 1952 та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Наведена норма є бланкетною і для визначення конкретних документів, що є підставою для реєстрації права відсилає до статті 27 Закону України  «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), яка в контексті спірних правовідносин містить таку підставу для реєстрації права  як судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Виходячи з системного аналізу наведених приписів законодавства та враховуючи принцип правової визначеності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення суду про витребування майна з незаконного чужого володіння охоплюється пунктом 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV, а відтак вказане судове рішення, яке набрало законної сили є самостійною підставою для державної реєстрації права. Отже, позивачем дотримано вимоги Порядку № 1127 та ст. 27 Закону № 1952-IV і при поданні заяви з реєстраційним номером 5324866 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300: 07:004:1123, надано всі необхідні документи, в тому числі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року у справі № 466/417/15-ц, постанову Львівського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц, що свідчать про припинення права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що заявником подано заяву щодо припинення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, а не про зміну державної реєстрації, проте поданими рішеннями судів право власності на земельну ділянку не припинено. Вказує, що у випадку подання рішення суду про витребування нерухомого майна здійснюється перехід права власності від однієї особи до іншої, а не просто відбувається припинення прав за однією особою.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що подані разом із заявою судові рішення не встановлюють набуття чи зміну власника земельної ділянки, а саме припинення права власності на неї. Зауважує, що вказані судові рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачають внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і є самостійною підставою для державної реєстрації припинення права власності.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц, яка набрала законної сили, касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від   19 жовтня 2020 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування запису в Поземельній книзі змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції постанови Верховного Суду. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від  19 жовтня 2020 року в частині позовної вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» про витребування земельної ділянки скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення. Витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610166300:07:004:1123, яка належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» на праві постійного користування і закріплена за ним на праві повного господарського відання.
30 листопада 2022 року Регіональною філією «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» подано до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради за реєстраційним номером 53246866 заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 (а.с.39).
До заяви також було подано наступні документи: заява; рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/417/15-ц від 05 листопада 2019 року; постанова Верховного Суду у справі № 466/417/15-ц від 16 лютого 2022 року; відомості з ДЗК № 58886847.
Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05 грудня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні вищезазначеної заяви, аргументуючи відмову тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Заявником подано заяву  щодо припинення права власності на земельну ділянку 4610166300:07:004:1123, проте поданими рішеннями судів право власності на земельну ділянку не припинено. Вказано, що рішення прийнято на підставі пунктів 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок) та статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с.8).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-IV).
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначені в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі – Порядок № 1127, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною четвертої статті 9 Закону № 1952- IV визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV, державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
У силу приписів статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Частиною 1 статті 18 Закону №1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:
1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;
2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;
3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;
4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);
6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;
7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;
8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Згідно з частиною сьомою статті 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права речові та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до приписів статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Підстави для відмови в державній реєстрації прав: наведені у ч. 1 ст. 24 Закону України № 1952-IV, якими є:
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;
7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;
8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;
9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;
10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;
11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;
12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці;
13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці).
За приписами п. 67 Порядку № 1127 у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (ч. 2 ст. 24 Закону №1952-ІV ).
Із матеріалів справи слідує, що постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від   19 жовтня 2020 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування запису в Поземельній книзі змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції постанови Верховного Суду. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від  19 жовтня 2020 року в частині позовної вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» про витребування земельної ділянки скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення. Витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610166300:07:004:1123, яка належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» на праві постійного користування і закріплена за ним на праві повного господарського відання.
Статтею 27 Закону № 1952-IV встановлено підстави для державної реєстрації прав, так державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Водночас, абзацом першим пункту 67 Порядок № 1127 встановлено документи, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду.
Приписами цієї норми визначено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону № 1952 та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.
Наведена норма є бланкетною і для визначення конкретних документів, що є підставою для реєстрації права відсилає до статті 27 Закону № 1952-IV, яка в контексті спірних правовідносинах містить посилання на судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно як підставу для реєстрації права (пункт 9 частини першої статті 27).
Виходячи з системного аналізу наведених приписів законодавства та враховуючи принцип правової визначеності, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що рішення суду про витребування майна з незаконного чужого володіння охоплюється пунктом 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV, тому вказане судове рішення, яке набрало законної сили є самостійною підставою для державної реєстрації права.
В іншому випадку підтвердження державою факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом державної реєстрації права за судовим рішенням про витребування майна з незаконного чужого володіння є неможливим, так само неможливим є виконання вказаного рішення суду, оскільки законодавством, яке регулює ці відносини, не передбачено вказаного рішення суду щодо витребування майна з чужого володіння, як окремої підстави для реєстрації права.
Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постанові від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16,   відповідно до якої задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного Кодексу України, є неефективними. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Відповідний правовий висновок також викладений у  постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц., постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, постанові Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 160/10673/21.
Судом  першої інстанції вірно встановлено, що до заяви від 30 листопада  2022 року за реєстраційним номером 53246866 подавались постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 листопада 2019 року та постанова Львівського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем  дотримано вимоги Порядку № 1127 та ст. 27 Закону № 1952-IV  і при поданні заяви з реєстраційним номером 5324866 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300: 07:004:1123 надано всі необхідні документи, а саме рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року у справі № 466/417/15-ц, постанова Львівського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року та постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц, що свідчать про припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, та є підставою для державної реєстрації прав.
Враховуючи наведене, колегія суддів  погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання  протиправним та скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05 грудня 2022 року. 
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року   у справі № 380/7288/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 18 липня 2024 року.