ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2024 року
м. Київ
справа № 702/21/21
провадження № 61-4440св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Антонінське»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Антонінське» на постанову Черкаського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у складі колегії суддів Вініченка Б. Б., Карпенко О. В., Новікова О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року Фермерське господарство «Антонінське» (далі - ФГ «Антонінське») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В. П. (далі - приватний нотаріус Шелудько В. П.), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання незаконними наказів ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, договорів купівлі-продажу земельної ділянки та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку.
Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 травня 2020 року ФГ «Антонінське» є власником 1/2 частини силосної ями загальною площею 252,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (на час звернення до суду з позовом - Уманський район), Черкаська область, та нежитлової будівлі (вагової для скота) загальною площею 4,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
30 червня 2020 року ФГ «Антонінське» звернулося до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області з заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо земельних ділянок, які розміщені під зазначеними спорудами та під`їзними дорогами до них.
Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 21 липня 2020 року позивачу повідомлено, що земельна ділянка, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, є приватною власністю іншої особи.
Так, позивач зазначав, що згідно з наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 12 липня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проєкту із землеустрою» ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність, розташованої в адмінмежах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області за межами населеного пункту, орієнтований розмір земельної ділянки - 1,50 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 02 вересня 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затверджено проєкт щодо відведення земельної ділянки площею 1,50 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області; надано зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_2 
ФГ «Антонінське» зазначало, що належні йому на праві власності 1/2 частина  силосної ями та вагова для скота розташовані на території земельної ділянки, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, площею 1,50 га, що порушує право ФГ «Антонінське» користуватися цими об`єктами власності та під`їздами до них. ФГ «Атонінське» необхідна та частина цієї земельної ділянки, на якій розміщені належні йому будівлі та споруди і якою ФГ «Антонінське» користувалося до передачі її у власність відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В. П. 20 березня 2020 року,  земельна ділянка, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, площею 1,50 га, відчужена покупцеві ОСОБА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 23 листопада 2020 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_3 , земельна ділянка, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, площею 1,50 га, відчужена покупцеві ОСОБА_3 .
Також позивач зазначав, що відповідно до згаданого листа ГУ Держгеокадастру у Черкаській області на спірній земельній ділянці також розташована будівля комори, яка перебуває у приватній власності відповідача ОСОБА_2 .
Позивач вважав незаконною передачу земельної ділянки у власність виключно одному із власників будівель та споруд, що розташовані на цій земельній ділянці, яка необхідна для обслуговування цих будівель та споруд, оскільки у такому випадку права іншого власника будівель та споруд щодо користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, є порушеними.
Посилаючись на викладене, ФГ «Антонінське» просило суд:
визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 12 липня 2019 року № 23-2339/14-19-СГ «Про надання дозволу на розроблення проєкту із землеустрою», яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність, для ведення особистого селянського господарства; 
визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 02 вересня 2019 року № 23-3541/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», яким земельну ділянку, площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, розташовану в адмінмежах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області, передано ОСОБА_2 , та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, площею 1,50 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В. П., та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_3 , кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, площею 1,50 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В. П., та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Монастирищенський районний суд Черкаської області рішенням 
від 20 жовтня 2022 року (у складі судді Жежер Ю. М.) позов ФГ «Антонінське» задовольнив частково.
Визнав незаконним та скасував наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 02 вересня 2019 року № 23-3541/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», яким земельна ділянка, площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, яка розташована в адміністративних межах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області, передана ОСОБА_2 , та скасував реєстрацію права власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку.
Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В. П. 20  березня 2020 року і укладений 23 листопада 2020 року між продавцем ОСОБА_2 , яка передала у власність покупця, та покупцем ОСОБА_1 , яка прийняла земельну ділянку, площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку.
Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений 23 листопада 2020 року між продавцем ОСОБА_1 , яка передала у власність покупця, та покупцем ОСОБА_3 , яка прийняла земельну ділянку, площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано таким.
ФГ «Антонінське», яке є власником 1/2 частини силосної ями і вагової для скота та має право на отримання земельної ділянки, на якій розміщено такі об`єкти пропорційно його частки на майно, обґрунтовано очікувало, що будь-які інші суб`єкти діятимуть відповідно до вимог закону і позивач матиме законну можливість реалізувати своє право на отримання такої земельної ділянки.  
Передача у власність іншій особі земельної ділянки під майном фермерського господарства порушує право позивача на її набуття, тому місцевий суд вважав, що оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 02  вересня 2019 року видано незаконно і він підлягає скасуванню.
Оскільки скасовано наказ ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, який став підставою для реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 , вимоги щодо скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 підлягають задоволенню.
Вимоги щодо скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області «Про надання дозволу на розроблення проєкту із землеустрою» задоволенню не підлягають, оскільки цим наказом надано відповідачу ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, в порядку безоплатної приватизації. Таке рішення є підготовчою стадією процесу отримання права власності на земельну ділянку, проте отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам дозвіл не є правовстановлюючим актом. Отже, позивач не довів, яким чином факт надання дозволу відповідачу ОСОБА_2 на розроблення проєкту землеустрою порушує його права.
Щодо вимоги про скасування договорів купівлі-продажу земельної ділянки суд першої інстанції керувався тим, що такі вимоги є похідними від визнання незаконними наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», який є правовстановлюючим документом, а тому вони підлягають задоволенню зі скасуванням реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на земельну ділянку. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3  оскаржила його в апеляційному порядку. Зі змісту апеляційної скарги убачається, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Черкаський апеляційний суд постановою від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив.
Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області 
від 20 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким 
у задоволенні позовних вимог ФГ «Антонінське» відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що реєстрація права власності за ФГ «Антонінське» нежитлових будівель (1/2 частини силосної ями та вагової для скота) було здійснено 19 травня 2020 року, а оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області був прийнятий 02 вересня 2019 року, реєстрація права власності здійснена ОСОБА_2 04 листопада 2019 року, тобто на час набуття ОСОБА_2 права приватної власності на спірну земельну ділянку права позивача не могли бути порушені.
У постанові зазначено, що особу можливо позбавити її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а під час вирішення питання про можливість позбавлення особи власності слід дотримуватися справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Проте суд першої інстанції це не врахував та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову ФГ «Антонінське», чим фактично позбавив ОСОБА_3 власності на нерухоме майно, яке набуте останньою у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд також виснував, що нормами статей 78, 120, 125 ЗК України, статті 377 ЦК України передбачено перехід права на землю (права власності чи права користування) у разі набуття права власності на нерухоме майно за цивільно-правовою угодою саме за наявності відповідного права у відчужувача нерухомого майна, оформленого і зареєстрованого належним чином.
Однак з матеріалів справи не установлено та позивач не довів, що попередній власник та власник майнового сертифіката нежитлових будівель (1/2 частини силосної ями та вагової для скота) Сільськогосподарський виробничий кооператив «Цибулівський» (далі - СГВК «Цибулівський») звертався до відповідного повноважного органу з відповідною заявою про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування нежитлових будівель.
Також не надано доказів, що земельна ділянка виділялася співвласникам майнових паїв СГВК «Цибулівський», як попереднім власникам вказаних нежитлових будівель.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення його прав та інтересів, а тому підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФГ «Антонінське» на постанову Черкаського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувану постанову  апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції,  посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення позивач посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що застосовані апеляційним судом висновки Верховного Суду сформовані у правовідносинах, які не є подібними до тих, що склалися у цій справі.
ФГ «Антонінське» посилається на те, що за наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної або комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок у межах встановлених норм першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проєкту землеустрою якої сформована відповідна земельна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод. Водночас правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах сформовано не було.
ГУ Держгеокадастру у Черкаській області під час надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність не дотрималося принципу добросовісності, не перевірило, чи не перебуває вказана земельна ділянка у користуванні інших осіб, та не надало належної оцінки технічній документації щодо спірної земельної ділянки, яка фактично містила недостовірні відомості щодо об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
У квітні 2023 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_6 є засновником ФГ «Антонінське», що підтверджується статутом фермерського господарства (т. 1, а. с. 14-23).
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 14 липня 2011 року державну реєстрацію юридичної особи ФГ «Антонінське» проведено 04 квітня 2002 року (т. 1, а. с. 25).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 травня 2020 року ФГ «Антонінське» на праві приватної власності належить 1/2 частка силосної ями, загальною площею 252,2 кв. м, позначена на плані літ. «І», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Запис про право власності здійснено 19 травня 2020 року за № 36586636. Підставою для державної реєстрації права власності є акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серія та номер: НОМЕР_1, виданий 05 травня 2020 року, видавник - голова Цибулівської селищної ради ОСОБА_8.; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 11 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; витяг з протоколу № 4, серія та номер: б/н, виданий 11 березня 2020 року, видавник: члени комісії СГВК «Цибулівський»; витяг з протоколу № 3, серія та номер: б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник -  члени комісії СГВК «Цибулівський» (т. 1, а. с. 28).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 травня 2020 року ФГ «Антонінське» на праві приватної власності належить нежитлова будівля (вагова для скота), загальною площею 4,6 кв. м, позначена на плані літ. «А», рік побудови 1976, фундамент дерев`яний, стіни дерев`яні: літ. «а» -  навіс, рік побудови 1976, фундамент дерев`яний: № 1 - ворота; № 2 - огорожа; № 3 - ворота, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Запис про право власності здійснено 19 травня 2020 року за № 36585295. Підстава для державної реєстрації права власності - витяг з протоколу № 3, серія та номер: б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серія та номер: НОМЕР_1, виданий 05 лютого 2020 року, видавник - голова Цибулівської селищної ради ОСОБА_8.; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський» (т. 1, а. с. 29).
Відповідно до технічного паспорта на нежитлову будівлю (вагова для скота), виготовленого на замовлення ФГ «Антонінське», вагова для скота, літ. «А-1», навіс, літ. «а», розташована на АДРЕСА_1 , площа основи 5,1 кв. м, об`єм 11 куб. м (т. 2, а. с. 210-213).
Згідно зі схемою розташування будівлі, літ. «І», силосна яма (1/2) розташована на АДРЕСА_1 . Відповідно до технічної характеристики силосна яма 1986 року спорудження, стіни - бетонні плити, підлога - асфальтобетон, площа основи 252,2 кв. м (т. 2, а. с. 214, 215).
Отже, суди встановили, що ФГ «Антонінське» на праві приватної власності належить 1/2 частина силосної ями, яка розташована на АДРЕСА_1 , 1986 року побудови, та нежитлова будівля - вагова для скота, яка розташована на АДРЕСА_1 , 1976 року побудови, право власності на яке зареєстроване позивачем 19 травня 2020 року.
Голова ФГ «Антонінське» ОСОБА_6 30 червня 2020 року звертався до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області із заявою про надання документів, які стали підставою для реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, на якій розташовані споруди, а саме силосна яма та вагова для скота, а також про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо земельних ділянок, що розташовані під зазначеними спорудами та під`їзними дорогами до них (т. 1, а. с. 30).
ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 21 липня 2020 року надало відповідь, де повідомило, що у липні 2019 року до них надійшла заява від особи про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Цибулівської сільської ради Уманського району Черкаської області, під нежитловим приміщенням. У додаток до заяви було долучено свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно з яким нежитлова будівля (комора) перебуває у приватній власності заявника. За результатами розгляду цих документів було видано наказ від 12 липня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проєкту із землеустрою». Надалі за результатами розгляду поданого проєкту землеустрою було прийнято наказ від 02 вересня 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність». За даними Державного земельного кадастру земельна ділянка, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, є приватною власністю (т. 1, а. с. 31).
ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 14 грудня 2020 року щодо можливості надання земельних ділянок ФГ «Антонінське» під належним йому майном надало відповідь, що відповідно до інформації з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 7123455500:03:001:1737, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у власності ОСОБА_3 . Чи перебуває фактично майно за вказаними в запиті адресами на цій земельній ділянці не відомо, це може встановити лише огляд на місцевості. Розміщення на цій земельній ділянці майна з іншою адресою технічно неможливе (т. 1, а. с. 45).
25 червня 2020 року ФГ «Антонінське» звернулося до Монастирищенського ДЗК із заявою про надання документів, які стали підставою для реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, на якій розташовані споруди, а саме силосна яма, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та вагова для скота, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ФГ «Антонінське» (т. 1, а. с. 33).
26 червня 2020 року Монастирищенське ДЗК на заяву ФГ «Антонінське» надало оспорювані накази (т. 1, а. с. 34).
Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 12 липня 2019 року № 23-2339/14-19-СГ «Про надання дозволу на розроблення проєкту» надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність, розташованої в адмінмежах Цибулівської селищної ради Монастиришенського району Черкаської області за межами населеного пункту. Орієнтовний розмір земельної ділянки 1,50 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (код КВ ЦПЗ - секція А, підрозділ - 01.03) (т. 1, а. с. 35, т. 3, а. с. 96, 97).
Згідно з наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 02 вересня 2019 року № 23-3541/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затверджено проєкт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,50 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області. Надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 1,50 га, у тому числі землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами площею 1,50 га (кадастровий номер 7123455500:03:001:1737) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства (код КВ ЦПЗ - секція А, підрозділ - 01.03), розташовану в адмінмежах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області. Право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 7123455500:03:001:1737) виникає з моменту державної реєстрації права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т. 1, а. с. 36, т. 3, а. с. 103, 104).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право на земельну ділянку, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, було зареєстроване за ОСОБА_2 19 серпня 2019 року (т. 1, а. с. 46).
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2020 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1,50 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7123455500:03:001:1737. Правовий режим земельної ділянки - приватна власність, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, склад угідь: землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами - 1,4746 га, землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами - 0,0254 га (т. 1, а. с. 37-40, 212, 213), що підтверджується  витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 березня 2020 року (т. 1, а. с. 214) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 листопада 2020 року (т. 1, а. с. 223-225).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 23 листопада 2020 року земельна ділянка із кадастровим номером 7123455500:03:001:1737, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, площею 1,50 га, на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 231, 232).
ОСОБА_4 надав свою згоду дружині ОСОБА_1 на продаж земельної ділянки площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута у шлюбі, що підтверджується заявою ОСОБА_4 від 23 листопада 2020 року, яка нотаріально посвідчена (т. 1, а. с. 228).
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Правовий режим земельної ділянки - приватна власність, цільове призначення -  для ведення особистого селянського господарства, склад угідь - землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами - 1,4746 га, землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами - 0,0254 га (т. 1, а. с. 41-44, 210, 211), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 листопада 2020 року (т. 1, а. с. 229).
Отже, суди встановили, що ОСОБА_2 станом на 04 листопада 2019 року на праві приватної власності належала земельна ділянка, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, площею 1,5 га на якій розміщена нежитлова будівля (комора), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яку 20 березня 2020 остання відчужила ОСОБА_1 , яка 03 листопада 2020 року відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_3 також на підставі договору купівлі-продажу.
Згідно з довідкою від 04 липня 2019 року з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 31  грудня 2015 року земельна ділянка, розташована за межами населеного пункту Уманського району в адміністративних межах Цибулівської селищної ради, належить до земель запасу, категорія земель сільськогосподарського призначення, кадастровий номер відсутній, угіддя під господарськими будівлями та дворами (т. 3, а. с. 98). На кадастровому плані земельної ділянки із кадастровим номером 7123455500:03:001:1737 зображений лише один об`єкт нерухомого майна - комора (т. 1, а. с. 83, 88, 233, 234, т. 3, а. с. 105).
В експлікації земельних угідь зазначено: площа земельної ділянки 1,50 га, у тому числі за земельними угіддями, 1,4746 га - землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами та 0,0254 га - землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами (т. 1, а. с. 84).
Надана представником позивача технічна документація на суміжну земельну ділянку в адміністративних межах Цибулівської селищної ради, що межує з земельної ділянкою, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, на схемі розташування земельної ділянки містить три об`єкти нерухомого майна (т. 2, а. с. 207, зворот).
Монастирищенський районний суд Черкаської області ухвалою від 22 червня 2022 року під час судового розгляду справи вирішив провести огляд доказів будівель та споруд - силосної ями, вагової для скота, які належать на праві власності ФГ «Антонінське», розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які розміщені на земельній ділянці площею 1,5000 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, що належить ОСОБА_3 . 
Залучив до участі у справі спеціаліста інженера-землевпорядника ОСОБА_7 (кваліфікаційний сертифікат № 011752), який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням технічних засобів під час проведення огляду на місцевості будівель та споруд за місцем їх знаходження, зі складанням відповідного письмового документа (план, схема).
Виїздом на місце знаходження будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що на оспорюваній земельній ділянці,  кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, розміщені об`єкти нерухомого майна: вагова для скота та силосна яма, 1/2 частка якої належить ФГ «Антонінське», роки побудови відповідають технічним характеристикам, зазначеним у технічній документації.
20 вересня 2022 року ОСОБА_3 повідомила суд, що 14 січня 2022 року земельна ділянка, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, була поділена на земельну ділянку із кадастровим номером 7123455500:03:001:1837, площею 0,11 га, та земельну ділянку із кадастровим номером 7123455500:03:001:1838, площею 1,39 га (т. 3, а. с. 212-224).
Відповідно до довідки ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 05 травня 2022 року земельні ділянки з кадастровими номерами 7123455500:03:001:1837, площею 0,11 га, та 7123455500:03:001:1838, площею 1,39 га, утворились за рахунок поділу земельної ділянки, площею 1,50 га, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3, а. с. 216), що також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 30  грудня 2021 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 3, а. с. 216-224).
Згідно з висновком спеціаліста ОСОБА_7 , який був залучений судом до проведення огляду за місцем знаходження будівель та споруд, встановлено, що земельна ділянка, на якій розташована силосна яма ( АДРЕСА_1 ), накладається на земельні ділянки з кадастровими номерами 7123455500:03:001:1838 та 7123455500:03:001:1837, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 . Земельна ділянка, на якій розташована вагова для скота ( АДРЕСА_1 ), накладається на земельну ділянку за кадастровим номером 7123455500:03:001:1838, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Відповідно до схеми розміщених земельних ділянок об`єкти нерухомості ФГ «Антонінське» розташовані в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 7123455500:03:001:1838 та 7123455500:03:001:1837, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Отже, суди встановили, що об`єкти нерухомого майна: 1/2 частина силосної ями, 1986 року побудови, та нежитлова будівля (вагова для скота) 1976 року побудови, як на момент видачі оспорюваних наказів, так і станом на сьогодні, розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 7123455500:03:001:1737, яка надалі поділена на дві земельні ділянки із кадастровими номерами 7123455500:03:001:1838 та 7123455500:03:001:1837, вказані об`єкти мають різні юридичні адреси. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Щодо вимог про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від  02 вересня 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення»
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, ЗК України).
Частина шоста цієї статті передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу  (частина сьома статті 118 ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).
У статті 186 ЗК України визначено порядок погодження і затвердження документації із землеустрою. Відповідно до частини шостої  цієї статті проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно з частинами п`ятнадцятою, сімнадцятої статті 186 ЗК України оригінал відповідної документації із землеустрою подається розробником для погодження територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а іншим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та іншим суб`єктам, які здійснюють погодження документації із землеустрою, - копії такої завіреної розробником документації. 
Відповідно до частини першої статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури (частина друга статті 186-1 ЗК України).
Підставою для відмови у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (частина шоста статті 186-1 ЗК України).
За наведеного правового регулювання можна дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 
подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 
отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 
після розроблення проєкту землеустрою такий проєкт погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, відповідно до приписів статті 186?1 ЗК України; 
здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 
подання громадянином погодженого проєкту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. 
Також убачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проєкту землеустрою може бути лише те, що проєкт землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
При цьому перевірка на відповідність проєкту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проєкту.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 жовтня 2018 року у справі № 820/4852/17, від 24 січня 2020 року у справі № 316/979/18, від 18 жовтня 2023 року у справі № 240/578/20.
З матеріалів справи відомо, що 08 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовним розміром 1,50 га, розташованої в адмінмежах Цибулівської селищної ради Монастиришенського району Черкаської області (за межами населеного пункту), під нежитловим приміщенням, що належить заявнику на праві власності.
До вказаної заяви ОСОБА_2 додала  довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами та угіддями (станом на 31 грудня 2015 року), надану 04 липня 2019 року ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, викопіювання земельної ділянки та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі (комори), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ГУ Держгеокадастру у Черкаській області наказом від 12 липня 2019 року № 23?2339/14-19-СГ «Про надання дозволу на розроблення проєкту» надало ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність, розташованої в адмінмежах Цибулівської селищної ради Монастиришенського району Черкаської області за межами населеного пункту. Орієнтовний розмір земельної ділянки 1,50 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
Надалі 21 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області із заявою про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 1,50 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Додатками до цієї заяви вказані проєкт землеустрою (наявна інвентаризаційна справа, розроблена Черкаським обласним бюро технічної інвентаризації 05 січня 2006 року, яка містить план земельної ділянки, на якій розташована комора ОСОБА_2 ), та витяг з Державного земельного кадастру.
На кадастровому плані земельної ділянки із кадастровим номером 7123455500:03:001:1737 (запис від 19 серпня 2019 року № 002) зображений лише один об`єкт нерухомого майна - комора. 
ГУ Держгеокадастру у Черкаській області наказом від 02 вересня 2019 року № 23?3541/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затвердило проєкт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,50 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Цибулівської селищної ради Уманського району Черкаської області. Надало ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 1,50 га, у тому числі землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами площею 1,50 га (кадастровий номер 7123455500:03:001:1737) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства.
Звертаючись до суду з цим позовом, ФГ «Антонінське» зазначало, що є власником 1/2 частини силосної ями та нежитлової будівлі (вагової для скота), побудови 1976 року, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 7123455500:03:001:1737, а надання спірної земельної ділянки лише ОСОБА_2 як власнику комори порушує право ФГ «Антонінське» користуватися належними йому об`єктами власності та під`їздами до них.
Правовою підставою позову ФГ «Антонінське» вказувало, зокрема, частину другу статті 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а також частину першу статті 120 ЗК України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 
Місцевий суд, задовольняючи позовну вимогу про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 02 вересня 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», керувався тим, що ГУ  Держгеокадастру у Черкаській області, всупереч положенням частини сьомої статті 118 ЗК України, не пересвідчилося у відповідності місця розташування об`єкта вимогам законодавства та не врахувало вимог законів та підзаконних актів, метою яких є уникнення конфлікту між заінтересованими особами.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, керувався тим, що у ГУ Держгеокадастру у Черкаській області не було підстав як для відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, так і для відмови у його затвердженні, оскільки відповідно до кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером 7123455500:03:001:1737 та експлікації земельних угідь, наданих ОСОБА_2 , на спірній земельній ділянці убачаються контури однієї будівлі (комори).
Водночас апеляційний суд під час перегляду рішення суду першої інстанції залишив поза увагою те, що передумовою для звернення зацікавленої особи із заявою про затвердження проєкту землеустрою та передання земельної ділянки у власність у порядку безоплатної передачі земельної ділянки є погодження такого проєкту, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин,  відповідно до приписів статті 186-1 ЗК України.
Крім того, відповідно до частини другої статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва, подається також на погодження до структурних підрозділів районних державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі № 807/554/18.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що перевірка на відповідність проєкту землеустрою вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно?правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації, зокрема щодо внесення недостовірних даних до проєктної документації, має здійснюватися саме під час погодження такого проєкту. 
У зв`язку з чим не надав правової оцінки тому факту, що спірна земельна ділянка, яка була оглянута під час розгляду справи у місцевому суді, не була вільною і на ній розташоване нерухоме майно, зокрема не тільки належні позивачу споруди, а й інші.
Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, належним чином не перевірив рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання правомірності наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від  02 вересня 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» щодо дотримання положень чинного на час вирішення спірних правовідносин земельного законодавства, що призвело до передчасних висновків про те, що в ГУ Держгеокадастру у Черкаській області не було підстав для відмови у затвердженні проєкту землеустрою, оскільки обставин про те, чи зверталася ОСОБА_2 у порядку статті 186-1 ЗК України до органу місцевого самоврядування чи структурних підрозділів районних державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури із заявою про надання погодження щодо затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, чи приймав вказаний орган будь-яке рішення (висновок) з цього питання, матеріали справи не містять.
Щодо переходу до ФГ «Антонінське» права власності (користування) на земельну ділянку у зв`язку з набуттям права власності на споруди, які розміщені на ній
Відповідно до статті 82 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на споруди) юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу;  в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.
Порядок переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду визначено статтею 120 ЗК України. 
Так, відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. 
До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічне положення міститься в частині першій статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на споруди), а саме до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (пункти 51 та 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18).
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звертала увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.».
У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 570/3677/21 (провадження № 61-12660св22) зазначено, що «чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.».
У справі, яка переглядається, ФГ «Антонінське» є власником 1/2 частини силосної ями, загальною площею 252,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Запис про право власності здійснено 19 травня 2020 року за № 36586636. Підставою для державної реєстрації права власності є акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серія та номер: № НОМЕР_1 , виданий 05 травня 2020 року, видавник - голова Цибулівської селищної ради ОСОБА_8.; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 11 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; витяг з протоколу № 4, серія та номер: б/н, виданий 11 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; витяг з протоколу № 3, серія та номер: б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський».
Також суди установили, що ФГ «Антонінське» є власником нежитлової будівлі (вагова для скота), загальною площею 4,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Запис про право власності здійснено 19 травня 2020 року за № 36585295. Підстава для державної реєстрації права власності - витяг з протоколу № 3, серія та номер: б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський»; свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серія та номер: №  НОМЕР_1 , виданий 05 лютого 2020 року, видавник - голова Цибулівської селищної ради ОСОБА_8.; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 03 березня 2020 року, видавник - члени комісії СГВК «Цибулівський».
Отже, суди встановили, що ФГ «Антонінське» є власником 1/2 частини силосної ями, яка розташована на АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі - вагової для скота, яка розташована на АДРЕСА_1 ,  на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданого СГВК «Цибулівський».
Також суди встановили, що виїздом на місце знаходження будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , на оспорюваній земельній ділянці,  кадастровий номер 7123455500:03:001:1737, розміщені об`єкти нерухомого майна: вагова для скота та силосна яма, 1/2 частина якої належить ФГ «Антонінське».
Місцевий суд, задовольняючи позов у частині вирішення позовних вимог про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2020 року, від 23 листопада 2020 року, керувався тим, що такі вимоги є похідними від визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», який є правовстановлюючим документом, а тому вони підлягають задоволенню.
Черкаський апеляційний суд, скасовуючи рішення першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ФГ «Антонінське», перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статей 120 ЗК України, 377 ЦК України, до спірних правовідносин, керувався тим, що  попередній власник та власник майнового сертифіката нежитлових будівель, а саме 1/2  частини силосної ями та вагової для скота, СГВК «Цибулівський» не звертався до відповідного повноважного органу із заявою про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування нежитлових будівель, отже, до спірних правовідносин статті 120 ЗК України, 377 ЦК України не застосовуються.
Водночас поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що у витязі із технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки, розробленої на замовлення Цибулівської селищної ради, від 16 липня 2020 року міститься довідка із державної статистичної звітності (станом на 31 грудня 2015 року) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, надана відділом у Монастирищенському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 27 липня 2020  року, відповідно до якої земельна ділянка, площею 1,4866 га, яка розташована в адмінмежах Цибулівської селищної ради та на якій розміщені належні позивачу нежитлові споруди, належала  до земель колективної власності КСП «Пам`ять Леніна» згідно з державним актом на право колективної власності на землю від 05 травня 1994 року, серії ЧР № 12-3, зареєстрованого за № 2.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 911/3665/16 з подібними правовідносинами зазначено, що «позивач набув нерухоме майно у власність у зв`язку із викупом майнових сертифікатів у фізичних осіб -  членів КСП, на той час як земельні ділянки колгоспного двору, що належали КСП «Раставиця» на праві колективної власності та не підлягали паюванню, і на яких розташоване придбане позивачем нерухоме майно, залишилися у розпорядженні КСП «Раставиця», правонаступником якого на час звернення до суду є ПОП «Раставиця». Отже, право власності на нерухоме майно ПСП «Янтарне» оформлено на підставі цивільно-правових угод щодо викупу майнових сертифікатів, укладених із фізичними особами, а не шляхом укладення відповідних правочинів із КСП «Раставиця», чи його правонаступником - ПОП «Раставиця». Зазначені обставини унеможливлюють застосування положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, які визначено позивачем підставою його позовних вимог до ПОП «Раставиця» про визнання права власності на земельні ділянки у зв`язку із придбанням нерухомого майна.».
Водночас місцевий суд не встановив фактичних обставин справи, зокрема щодо осіб, яким раніше належало право користування спірною земельною ділянкою чи інше речове право на неї, а суд апеляційної інстанції, констатуючи недоведеність позивачем порушеного права, не навів правових висновків щодо юридичних наслідків набуття позивачем у власність нерухомого майна відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, з урахуванням того, що матеріали справи не містять свідоцтва про право власності на майновий пай СГВК «Цибулівський», доказів про те, чи оформлювало СГВК «Цибулівський» право користування чи інше речове право на земельну ділянку під нежитловими спорудами та який розмір земельної ділянки був оформлений попереднім землекористувачем.
За відсутності встановлених обставин щодо попереднього власника, який мав право користування спірною земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, суд апеляційної інстанції передчасно вирішив питання про незастосуванню до спірних правовідносин положень статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника ФГ «Антонінське» в тому ж обсязі, в якому вони належали  попередньому землекористувачу.  
Встановлення зазначених обставин надасть можливість встановити, чи порушені права та законні інтереси ФГ «Антонінське», що впливає на визначення належного способу (способів) захисту порушеного права/інтересу позивача у спірних правовідносинах, який має забезпечити саме відновлення порушеного права позивача, зокрема у порядку статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.
Верховний Суд зауважує, що на підставі статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Узагальнюючи наведене, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, керувався лише незаконністю наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, яким затверджено документацію із землеустрою та надано земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , проте не врахував положень земельного законодавства щодо необхідності погодження проєкту землеустрою та відповідно не встановлював обставин для правильного вирішення спору. 
Крім того, задовольняючи вимогу про скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , яка набула її у власність на підставі договору купівлі-продажу, що позбавляє права власності відповідача на землю, не врахував принципу пропорційності такого втручання у мирне володіння майном, про що відповідач зазначала у відзиві на позов на відповіді на заперечення позивача, тому висновок місцевого суду про задоволення позову є передчасним.
Водночас суд апеляційної інстанції, частково усуваючи недолік рішення суду першої інстанції щодо неможливості втручання у мирне володіння майном відповідача, не перевірив встановлення місцевим судом усіх обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення, не надав правової оцінки тому факту, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_2 , не була вільною від нерухомості, зокрема, чи діяла остання добросовісно під час вчинення дій щодо отримання спірної земельної ділянки у власність, не повідомивши відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про наявність на земельній ділянці інших споруд 1976 року побудови.
Отже, частково підтвердилися доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 911/3665/16, щодо застосування норм статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України у подібних правовідносинах, на що також звертала увагу відповідач ОСОБА_3 у доводах апеляційної скарги, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Вирішення судами позовних вимог про скасування договорів купівлі-продажу оспорюваної земельної ділянки та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на утворені земельні ділянки шляхом її поділу,  є похідними від вимог про визнання незаконними наказів ГУ Держгеокадастру у Черкаській області та залежать від вирішення питання наявності порушеного права позивача, а у разі підтвердження такого порушення, належного способу захисту у спірних правовідносинах.
Щодо доводів касаційної скарги з підстав відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України)
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Ця норма спрямована на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен обґрунтувати, у чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду.
Заявник, посилаючись на статті 118, 120, 121 ЗК України, зазначає про те, що законність надання у власність земельної ділянки не може залежати лише від першочерговості звернення особи до відповідного органу із заявою про отримання земельної ділянки державної або комунальної власності у власність при їх безоплатній передачі, але повинна бути врахована правомірність та добросовісність такої особи під час вчинення таких дій чи бездіяльності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) звернула увагу, що порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування полягає в тому, що зацікавлена особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У клопотанні зазначаються, зокрема, орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення і додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, як недобросовісна поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування) може кваліфікуватися у разі, коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і водночас надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи.
З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) сформулювала висновок про те, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.
У постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17 (провадження № 61-41390св18), від 09 червня 2021 року у справі № 128/1329/18 (провадження № 61-18426св19), від 13 червня 2022 року у справі № 278/2592/20 (провадження № 61-11128св21), від 30 червня 2022 року у справі № 700/305/20 (провадження № 61-4429св21) та від 01 липня 2022 року у справі № 700/309/20 (провадження №61-11769св21) зроблено висновки про те, що за наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок у межах встановлених правових норм, першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проєкту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього не існує законних перешкод.
Колегія суддів вважає, що висновок про те, що обов`язок діяти добросовісно під час безоплатного одержання земельних ділянок у власність поширюється на обидві сторони (орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування та заінтересованих осіб) Верховний Суд неодноразово викладав у своїх постановах, проте суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції такий висновок передчасно не врахував.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме частин першої та другої статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, у редакції законів на час виникнення спірних  правовідносин, а також ненадання апеляційним судом оцінки діям ОСОБА_2 під час отримання у власність земельної ділянки, яка не була вільною від нерухомого майна, у контексті їх добросовісності, знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду оскаржуваної постанови апеляційного суду Верховним Судом.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частини третя, четверта статті 411 ЦПК України). 
 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята  без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий апеляційний розгляд.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)). 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Антонінське» задовольнити частково.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 19 січня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                            І. М. Фаловська
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                               С. О. Карпенко
                                                                                               А. С. Олійник
                                                                                               О. М. Ситнік