УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/53/24 Головуючий у 1-й інст. Чуб І.А. 
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
       
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №272/53/24 за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Чуб І.А. у м.Андрушівка,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення кожним із них повноліття.

Ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2024 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції неправильно інтерпретував зміст пунктів 4,5 частини першої ст.161 ЦПК України та заявлені нею вимоги в заяві про видачу судового наказу. Вона в своїй заяві просить стягувати аліменти у частці від доходу боржника, а саме, 1/2 частину усіх його доходів на трьох дітей, що не суперечить пункту четвертому частини першої ст.161 ЦПК України. Зазначає, що відповідно до частини другої ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому просить визначити, що з батька підлягає стягненню не просто частина його доходу, а не менше ніж передбачений законом гарантований мінімум на кожного з дітей. Вказане зауваження в прохальній частині зазначено на випадок якщо доходів божника в сукупності не складає по гарантованому на кожного з дітей мінімуму. В такому разі з боржника має стягуватися не просто його доходу на усіх дітей, а не менше як 50% прожиткового мінімуму, передбаченого законом для дитини відповідного віку, на кожного з дітей. Вважає, що саме так викладена вимога про стягнення аліментів не суперечить ст.161 ЦПК України, навпаки, вона забезпечує гарантію прав дітей на мінімально можливе та достатнє матеріальне утримання й усуває можливі подальші непорозуміння між стягувачем, боржником та державним виконавцем з приводу правильності розміру нарахування та стягнення аліментів.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги із додатками надіслані ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (а.с.18). Кореспонденція Укрпоштою повернута на адресу суду 12 червня 2024 року та на конверті прописано, що адресат відсутній за вказаною адресою. За положеннями чинного цивільно-процесуального законодавства днем вручення кореспонденції є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Іншої адреси ОСОБА_1 суду не повідомлено. 

У свою чергу відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Перевіривши відповідно до положень ст.367 ЦПК України законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що заявник у прохальній частині заяви про видачу судового наказу одночасно просить стягнути аліменти в розмірі, які передбачені частинами четвертою та п`ятою ст.161 ЦПК України, тобто у частці від доходу та у твердій грошовій сумі, що суперечить вимогам ст.161 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що  ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу та просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення кожним із них повноліття.

Отже, заявниця просить суд стягнути на трьох дітей аліменти з боржника у частці  від його заробітку (доходу), яка дорівнює половини заробітку (доходу) платника аліментів. 

За положеннями частини третьої ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до частини першої ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 цього Кодексу.

Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу. Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог ст.163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої ст.14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою ст.186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Згідно з п.4 частини першої ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Як передбачено вимогами частини другої ст.182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, розмір присуджених до сплати за судовим наказом аліментів не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зі змісту заяви про видачу судового наказу слідує, що ОСОБА_1 просить суд стягнути аліменти у 1/2 частці всіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_1 на трьох неповнолітніх дітей, тобто половину заробітку (доходу) платника аліментів, що відповідає вимогам п.4 частини першої ст.161 ЦПК України.

Водночас, зазначення у прохальній частині заяви про мінімальний розмір таких аліментів за формулюванням «але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку» не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу, адже, як вже зазначалося вище, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину встановлений вимогами частини другої ст.182 СК України.

Отже, вказане положення частини другої ст.182 СК України є безспірною встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.

Розмір аліментів встановлений матеріальним законом – Сімейним кодексом України, тоді як ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ, та процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного Сімейним кодексом України.

Викладення в прохальній частині заяви про видачу судового наказу застереження про стягнення аліментів на дітей у частці від усіх видів доходу боржника, але не менше визначеного законом розміру, не впливає на можливість видачі судового наказу.

Суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у видачі судового наказу, оскільки вказана заява подана до суду з дотриманням вимог ст.161 ЦПК України. 

Із викладеного вище вбачається, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до помилкової відмови у видачі судового наказу. За таких обставин, згідно зі ст.379 ЦПК України ухвала суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, а справа - направленню до Андрушівського районного суду Житомирської області для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: