ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" липня 2024 р.           Справа№ 920/1042/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання Гончаренко О.С.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 30.07.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 (повний текст ухвали підписано 20.05.2024)
за скаргою № 657 від 28.02.2024 Акціонерного товариства «Міжнародний резервний Банк» (вх. № 1187 від 04.03.2024) на неправомірні дії державного виконавця з примусового виконання наказу від 27.10.2023
у справі №920/1042/22 (суддя Жерьобкіна Є.А.)
за позовом Фізичної особи підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни
до Акціонерного товариства Міжнародний резервний банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В.
зацікавлена особа  - старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Полінкевич Олександр Васильович
про стягнення 600138 грн 00 коп.

В С Т А Н О В И В :

04.03.2024 до Господарського суду Сумської області надійшла скарга № 657 від 28.02.2024 Акціонерного товариства «Міжнародний резервний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. (вх. № 1187 від 04.03.2024) на неправомірні дії державного виконавця з примусового виконання наказу від 27.10.2023 у справі № 920/1042/22.
В обґрунтування скарги Акціонерне товариство «Міжнародний резервний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В., зазначило:
-          відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у справі № 381/622/17 від 09.02.2021 передбачена п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI заборона реалізується, зокрема, через неможливість примусового виконання рішення суду про стягнення коштів з неплатоспроможного банку для дотримання черговості задоволення вимог його кредиторів, визначеної цим Законом, а тому виконавчий документ у цій справі мав бути повернутий державним виконавцем стягувачу;
-          при цьому не може бути застосовано до правовідносин щодо стягнення на підставі Наказу Господарського суду Сумської області №920/1042/22 від 27.10.2023 позицію Верховного суду висловлену в Постанові Великої Палати від 19.04.2023 у справі №5002-17/1718-2011;
-          заявник не довів існування відмови ліквідатора в добровільному порядку виконати рішення про стягнення;
-          17.01.2024 Північним апеляційним господарським судом винесено постанову у справі №920/674/22, якою визнано неправомірними дії Старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевича Олександра Васильовича та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження з точно таких же підстав, з яких заявлена скарга у цій справі.
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 скаргу відмовлено у задоволенні скарги № 657 від 28.02.2024 Акціонерного товариства «Міжнародний резервний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. (вх. № 1187 від 04.03.2024) на неправомірні дії державного виконавця з примусового виконання наказу від 27.10.2023 у справі № 920/1042/22.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» звернулася 27.05.2024 (згідно поштового трекера на конверті) на адресу Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 у справі №920/1042/22 та визнати неправомірними дії Старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевича Олександра Васильовича щодо відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 17.01.2024 про стягнення з AT «МР БАНК» на користь Фізичної особи підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни неустойки в сумі 469  316,40 грн на підставі наказу Господарського суду Сумської області № 920/1042/22 від 27.10.2023 та визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 17.01.2024 про стягнення з АТ «МР БАНК» (код 25959784) на користь Фізичної особи підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни неустойки в сумі 469  316,40 грн. на підставі наказу Господарського суду Сумської області №920/1042/22 від 27.10.2023.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, ухвала суду про відмову в задоволенні скарги прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Скаржник вважає, що місцевий господарський суд прийшов до помилкового висновку, відступивши від імперативних положень Закону України про виконавче провадження, зазначених у ч. 4 ст. 4, якими передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника (п. 4) або Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку (п.11). А оскільки 
З огляду на те, що станом на момент звернення ФОП Ксєнєвої З.П. до Шевченківського ВДВС у м. Києві Національним банком України вже було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МР БАНК», а також Фондом гарантування вкладів фізичних осіб вже було прийнято рішення про ліквідації АТ «МР БАНК» і така інформація є публічною, не було правових підстав для відкриття Виконавчого провадження. Відповідно до прямих приписів Закону України «Про виконавче провадження». Старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Полінкевич О.В. повинен був повернути стягувану наказ Господарського суду Сумської області №920/1042/22 від 27.10.2023р. без прийняття до виконання.
Суд в оскаржуваній ухвалі послався на позицію Верховного суду висловлену в постанові від 19.04.2023р. у справі №5002-17/1718-2011, яка не може бути застосована до правовідносин щодо стягнення на підставі наказу Господарського суду Сумської області №920/1042/22 від 27.10.2023 у зв`язку із невідповідністю умовах подібності правовідносин. Крім того, боржником є не уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію, а юридична особа АТ «Міжнародний Резервний Банк» і зазначено код ЄДРПОУ 25959784. а це код саме банку. Ніяких положень щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій з погашення вимог наказ пред`явлений до виконання не містив.
Крім того, позивач не довів існування відмови ліквідатора в добровільному порядку виконати рішення про стягнення, а лист банку №4289 від 19.12.2023 не є відмовою від добровільного виконання, оскільки в ньому було зазначено, що Банк позбавлений можливості ініціювати розгляд питання щодо внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «МР БАНК» у зв`язку з тим, для розгляду кредиторських вимог необхідно було подати заяву про визнання вимог кредитора встановленої форми з додаванням усіх підтверджуючих документів.
Саме ж посилання суду в оскаржуваній ухвалі на «поточність витрат на утримання майна» взагалі є безпідставним та спірним. Обов`язковими умовами віднесення до витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку є залучення осіб які надають послуги (в т.ч. щодо одержання активів) Фондом або уповноваженою особою, попереднє включення таких витрат в кошторис, який повинен бути затверджений Фондом, що відсутнє у відносинах з ФОП Ксєнєвою З.П., яка уповноваженою особою не залучалась.
Крім того, скаржник вважає, що суд залишив поза увагою, що старшим держаним виконавцем неправильно зазначено стягувача. Відповідно до наказу господарського суду поданого для виконання та заяви до якої він додавався, стягувачем - особою на користь якої стягнуті суми, є фізична особа - підприємець Ксєнєва Зінаїда Петрівна. Аналіз Закону України «Про виконавче провадження» дозволяє визначити, що в ньому, як і в інших законах України, виокремлюється поняття ФОП та фізичної особи. А виконавче провадження фактично відкрито на користь стягувача не зазначеного у виконавчому документі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 920/1042/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2024 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1042/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 у справі № 920/1042/22.
10.06.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 920/1042/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024, розгляд справи призначено на 30.07.2024.
18.07.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої З.П. на апеляційну скаргу, в якому остання заперечила проти доводів апеляційної скарги.
24.07.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої З.П., в якому остання заперечила проти доводів апеляційної скарги.
В судове засідання 30.07.2024 з`явився представник скаржника, який доводи наведені у апеляційній скарзі підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити скаргу на дії державного виконавця.
Представник позивача в судове засідання 30.07.2024 не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив. Про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.05.2024 строком на 90 діб, тобто до 12 серпня 2024 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи  рішенням від 22.03.2023 у справі № 920/1042/22 Господарський суд Сумської області позов задовольнив частково. Стягнув з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на користь Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни 469  316,40 грн неустойки. Стягнув з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. в державний бюджет України судовий збір в сумі 7  039,75 грн. В іншій частині позову відмовив.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1042/22 залишено без задоволення, рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1042/22 залишено без змін.
27.10.2023 Господарський суд Сумської області, на виконання рішення від 22.03.2023 у цій справі, видав наказ про стягнення з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на користь Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни 469  316,40 грн. неустойки та наказ про стягнення з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. в державний бюджет України судового збору в сумі 7  039,75 грн.
Ухвалою від 25.10.2023 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі № 920/1042/22.
17.11.2023 позивач звернулась до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Луньо І.В. з заявою про надання реквізитів для задоволення вимог стягувача та добровільного виконання судового рішення боржником, в якій повідомили реквізити для перерахування боргу на підставі рішення суду від 22.03.2023 у справі №920/1042/22, яке набрало законної сили 03.08.2023.
Враховуючи відсутність відповіді на направлену заяву стягувача про добровільне виконання судового рішення, до АТ "МР Банк" в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Луньо І.В., в інтересах стягувача адвокатом Таранець К.О. було направлено адвокатський запит № 28/12 від 28.12.2023, згідно якого адвокатом було поставлено запитання до боржника: чи було Вами виконано в добровільному порядку рішення Господарського суду Сумської області 22 березня 2023 р. у господарській справі № 920/1042/22 котре набрало законної сили 03.08.2023, прошу вказати чітку відповідь «так» або «ні»;  якщо Рішення Господарського суду Сумської області 22.03.2023 у господарській справі № 920/1042/22 виконано Вами в добровільному порядку, прошу надати копії платіжних документів на підтвердження сплати на користь ФОП Ксєнєва З.П. неустойки у сумі 469  316,40 грн.
Листом № 49 від 09.01.2024 боржник повідомив, що відповідь на заяву стягувача від 17.11.2023 направлено цінним листом з описом вкладення, проте, на поставлені адвокатом запитання відповіді не надано. Копію відповіді, яка була направлена ФОП Ксєнєвій З.П. боржником не було долучено до листа №49 від 09.01.2024. 
12.01.2023 адвокатом Таранець К.О. було повторно направлено запит до АТ "МР Банк" в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Луньо І.В., в якому повідомлено, що листом вих. № 49 від 09.01.2024 боржником не надано відповіді на поставлені адвокатським запитом питання, у зв`язку з чим, адвокатом повторно надсилається запит, та поставлено ті ж самі запитання.
У відповідь боржник надіслав лист № 218 від 22.01.2024, в якому зазначив, що відповідь на заяву стягувача від 17.11.2023 надіслано, відповіді на поставлені адвокатом запитання повторно не було надано, натомість повідомлено трекінговий номер поштового відправлення 0505141369703, яким повідомлено ФОП Ксєнєву З.П. про результати розгляду поданої нею заяви від 17.11.2023.
При перевірці дійсності такого відправлення Фізичною особою-підприємцем Ксєнєвою Зінаїдою Петрівни встановлено, що вказане боржником поштове відправлення на поштове відділення за адресою місця проживання не надходило, відтак спроби вручення поштового відправлення не було, що підтверджено довідкою начальника поштового відділення № 10 Колєсової Н.О.
А тому, 15.01.2024 Фізична особа-підприємець Ксєнєва Зінаїда Петрівна звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій позивач зазначала, що станом на 10.01.2024 рішення суду в добровільному порядку не виконане, а тому просила відкрити виконавче провадження з метою його примусового виконання.
17.01.2024 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Полінкевичем Олександром Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 про примусове виконання наказу Господарського суду Сумської області №910/1042/22 виданого 27.10.2023 про стягнення з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на користь Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни 469  316,40 грн. неустойки.
Водночас, відповідно до постанови Правління Національного банку України №91-рш/БТ від 25.02.2022 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення №131 від 25.02.2022 «Про початок процедури ліквідації АТ «МР Банк» та делегування повноважень ліквідатора Луньо Іллі Вікторовичу.
Таким чином, з 25.02.2022 AT «МР БАНК» перебуває в процедурі ліквідації, яка здійснюється державною установою - Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, тобто банк перебуває під повним контролем держави Україна.
Отже, правова проблема, яка постала в цій справі, полягає у тому, що суб`єкт правовідносин з виконання судового рішення в ліквідаційній процедурі банку (особа, уповноважена ФГВФО на ліквідацію банку) не виконав рішення суду про перерахування коштів, а Законом України «Про виконавче провадження» на думку скаржника  не передбачено механізму виконання таких рішень державним чи приватним виконавцем.
Так, скаржник в обґрунтування своїх доводів посилається на п. 4 та 1 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;  Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.
Проте, з такими доводами колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
За частиною першою ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» за цим Законом підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» законодавець урегулював, що примусове виконання рішень уповноваженими цим Законом органами та особами здійснюється у межах повноважень та у спосіб, що визначені, зокрема, Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
Одним з таких актів є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який установлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати ФГВФО відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між ФГВФО, банками, НБУ, визначає повноваження та функції ФГВФО щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).
Відповідно до п. 8 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що йому не суперечить.
Тобто у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними відносно приписів інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини. Подібна правова позиція щодо пріоритетності норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відносно інших законодавчих актів України під час розгляду спору в правовідносинах з банком була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13.03.2018 у справі N910/23398/16, від 29.08.2018 у справі N127/10129/17, від 23.01.2019 у справі N761/2512/18, від 09.02.2021 у справі N381/622/17.
ФГВФО безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ФГВФО з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: реалізує повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі НБУ.
Частиною 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ФГВФО надано право залучати до своєї роботи інших осіб, оплата праці яких здійснюється за рахунок банку, що ліквідується, у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією ФГВФО. А відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» допускається можливість виникнення в банку, який перебуває в ліквідаційній процедурі, додаткових зобов`язань, пов`язаних з витратами в ліквідаційній процедурі неплатоспроможного банку.
Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" початок тимчасової адміністрації або будь-які дії, що вживаються Фондом на виконання плану врегулювання, не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують операційну та господарську діяльність банку, зокрема договорів з платіжними організаціями платіжних систем, про надання клірингових, розрахункових послуг, про оренду рухомого та нерухомого майна, про надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони тощо.
Приймаючий/перехідний банк є правонаступником неплатоспроможного банку за такими переданими договорами з моменту відчуження/передачі майна (активів) та зобов`язань неплатоспроможного банку. Такі договори виконуються на тих самих умовах, на яких вони були укладені з банком до часу визнання його неплатоспроможним. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд, приймаючий/перехідний банк, неплатоспроможний банк мають право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.
З дня початку процедури ліквідації банку, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду здійснює такі повноваження заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх. Зазначена норма кореспондується з нормою абз. 5 п. 4.15 гл. 4 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, в якій зазначено, що з дня початку процедури ліквідації банку майно, щодо якого банк є користувачем або зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону або договору.
Щодо витрат банку, слід звернути увагу на п. 1.16. глави 1 розділу ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05.07.2012 №2, відповідно до якого обмеження, встановлені абз. 2 п. 1.15 цієї глави, а саме, що під час тимчасової адміністрації не здійснюються  задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, не поширюються на зобов`язання банку щодо витрат, пов`язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону та інші витрати для забезпечення господарської діяльності неплатоспроможного банку.
У цій справі підставою для звернення з позовом було невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення орендованого приміщення після припинення договору, у зв`язку з закінчення строку, на який його було укладено. Судом було встановлено, що договір оренди припинив дію 03.10.2022, а акт приймання-передачі орендованого приміщення датовано 29.12.2022.
Рішенням суду у цій справі з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В стягнуто на користь Фізичної особи - підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни 469  316,40 грн. неустойки, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, за період з 07.10.2022 до 29.12.2022, тобто після початку процедури ліквідації. Таке рішення залишено в силі постановою суду апеляційної інстанцій. Отже, воно не може ставитися під сумнів під час розгляду скарги на дії державного виконавця стороною (боржником), щодо якої його прийнято.
Отже, виходячи з аналізу вищевказаних норм та враховуючи, що договір оренди припинив дію 03.10.2022, а акт приймання-передачі орендованого приміщення датовано 29.12.2022, колегія суддів приходить до висновку, що спірні зобов`язання виникли як поточні в ліквідаційній процедурі.
Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника (п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»).
Беручи до уваги зазначену правову норму, колегія суддів вважає, що вона має застосовуватися імперативно щодо всіх конкурсних вимог кредиторів неплатоспроможного банку, оскільки Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає спеціальні процедури задоволення конкурсних вимог неплатоспроможного банку у відповідній черговості.
Разом з тим, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили, щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій з погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення. З огляду на таке повернення державним виконавцем без прийняття до виконання виконавчого документа стягувачу буде незаконним. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.04.2023 у справі № 5002-17/1718-2011.
Покладення тягаря щодо вчинення дій для акцептування вимог боржником (тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням ст. 3, 8, ч. 1, 2 ст. 55, ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України.
Завершальною стадією розгляду справи є виконання остаточного судового рішення.
Наявність норми п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням цивільного судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 квітня 2018 року у справі № 910/11908/16.
А тому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки судове рішення у справі № 920/1042/22 від 22.03.2023 набрало законної сили 03.08.2023, стягувач звернувся із заявою від 17.11.2023 до боржника щодо добровільного виконання судового рішення, боржник рішення у добровільному порядку не виконав, доказів належного направлення та вручення відповіді стягувачу не подав, при цьому, у листі № 4289 від 19.12.2023 відповіді по суті заяви стягувача від 17.11.2023 не надано, не зазначено правових підстав, з яких наказ  № 920/1042/22 від 27.10.2023 не виконано, тому стягувач, з метою забезпечення остаточного виконання судового рішення, правомірно звернулась до державної виконавчої служби про примусове виконання рішення суду у цій справі та державним виконавецем відкрито виконавче провадження, з дотриманням вимог ст. 129-1 Конституції України та Закону України "Про виконавче проваження".
Колегія суддів не приймає доводи скаржника, що позивач не довів існування відмови ліквідатора в добровільному порядку виконати рішення про стягнення, а лист банку №4289 від 19.12.2023 не є відмовою від добровільного виконання, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Частиною 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення
Тобто, виходячи з аналізу вищевказаних норм, за загальним правилом, рішення суду виконують після набрання ним законної сили, при цьому, особа може виконати рішення суду добровільно, з моменту набрання рішенням суду законної сили, але до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження, оскільки з цього моменту починається примусове виконання рішення.
Крім того, слід зазначити, що в силу ст. 4 Господарського процесуального кодексу України метою звернення з позовом до суду є захист порушених прав і, відповідно, рішення суду є правозахисним актом, прийняття якого переслідує відновлення вже порушених прав позивача, що виникають з підстав, визначених ст. 11 Цивільного кодексу України, але аж ніяк не є актом, що встановлює права і обов`язки. А тому, оскільки рішення лише підтверджує обов`язок відповідача з метою відновлення порушених прав позивача, то це виключає необхідність з боку позивача вчиняти додаткові дії, як то пред`явлення вимоги.
А тому зазначені доводи скаржника не приймаються, оскільки він був обізнаний про необхідність виконання судового рішення в добровільному порядку після набрання ним законної сили без необхідності з боку позивача пропонувати відповідачеві виконати його в добровільному порядку.
Також не приймається твердження скаржника, що обов`язковими умовами віднесення до витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку є залучення осіб які надають послуги (в т.ч. щодо одержання активів) Фондом або уповноваженою особою, попереднє включення таких витрат в кошторис, який повинен бути затверджений Фондом, оскільки зазначене спростовується нормами ст. 36 та ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Доводи скаржника про те, що суд залишив поза увагою, що старшим державним виконавцем неправильно зазначено стягувача у постанові про відкриття виконавчого провадження, натомість, відповідно до наказу господарського суду поданого для виконання та заяви до якої він додавався, стягувачем - особою на користь якої стягнуті суми, є фізична особа - підприємець Ксєнєва Зінаїда Петрівна, колегія суддів відхиляє, оскільки, відповідно до абз. 2 п 14 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень вказана помилка (описка) може бути виправлена постановою виконавця, яка долучається до матеріалів виконавчого провадження.
Щодо інших аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, в задоволенні апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 за скаргою №657 від 28.02.2024 Акціонерного товариства «Міжнародний резервний Банк» (вх. № 1187 від 04.03.2024) на неправомірні дії державного виконавця з примусового виконання наказу від 27.10.2023 у справі №920/1042/22 слід відмовити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 за скаргою №657 від 28.02.2024 Акціонерного товариства «Міжнародний резервний Банк» (вх. № 1187 від 04.03.2024) на неправомірні дії державного виконавця з примусового виконання наказу від 27.10.2023 у справі №920/1042/22  залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.05.2024 у справі №  920/1042/22 залишити без змін.
3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк». 
4. Матеріали справи №920/1042/22 повернути до Господарського суду Сумської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Дата складання повного тексту постанови 09.07.2024 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                С.А. Гончаров