ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2024 року
м. Київ
справа № 638/473/23
провадження № 51-310км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,                         
прокурора                                             ОСОБА_5 ,
захисника                                              ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого    ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року у кримінальному провадженні щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 ), раніше неодноразово судимого, останній раз - 08 листопада 2021 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 2 місяці, звільненого 21 січня 2022 року за відбуттям покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у таємному викраденні чужого майна, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, за обставин детально викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_7 03 січня 2023 року о 14 годині, діючи в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу із квартири АДРЕСА_3 , повторно, таємно викрав два мобільні телефони «MEIZU» та «Blackview», заподіявши ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму               3 754 грн 67 коп.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року щодо нього без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_7 просить скасувати вирок місцевого суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свої вимоги, посилається на відсутність доказів його вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Стверджує, що у матеріалах провадження відсутні докази того, що телефон «MEІZU» належить потерпілому ОСОБА_8 . Указаний телефон є його власністю і з ним його було звільнено зі слідчого ізолятору 21 січня 2021 року. Крім того, зазначає, що призначене йому покарання є суворим, а відсутність матеріальної шкоди та заявленого потерпілим позову про відшкодування збитків давали суду підстави для застосування до нього вимог статей 69 та 75 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник у судовому засіданні просила касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити, судові рішення щодо нього скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого та просив зазначені судові рішення залишити без зміни.  
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, позицію прокурора та перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі засудженого, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов висновків, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи у суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доводи засудженого щодо незгоди з наданою судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій. 
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, зроблено з додержанням приписів ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Обвинувачення засудженому сформульовано на підставі фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених судом згідно з вимогами ст. 91 КПК України. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України і є обґрунтованим.
Так, у своїх висновках щодо доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 185 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано поклав у основу обвинувального вироку показання засудженого, який, хоча і не визнав свою винуватість у вчиненому ним діянні проте стверджував, що один телефон потерпілого взяв щоб присвітити собі під ноги, а інший телефон віддав у заставу за пляшку горілки та планував його потерпілому повернути. 
На підтвердження встановлених обставин щодо винуватості ОСОБА_7 , судом першої інстанції також ураховано дані, що, зокрема, містяться у наступних доказах:
- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 січня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_8 03 січня 2023 року за адресою: АДРЕСА_4 виявив відсутність своїх мобільних телефонів марки «MEIZU» та «Blackview», чим заподіяно йому матеріальну шкоду приблизно у розмірі 5 000 грн (Т. 1 а. п. 67);
-  протоколі огляду предмета від 06 січня 2023 року - мобільного телефону марки «Blackview» модель «А60» у корпусі синього кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , який 03 січня 2023 року було викрадено у ОСОБА_8 і який 05 січня 2023 року ним було викуплено у охоронця автостоянки (Т.  1  а.  п.  61- 63);
- протоколі огляду предмета від 06 січня 2023 року - мобільного телефону марки «MEIZU» модель «М612Н» у корпусі білого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_3 ,      ІМЕІ2: НОМЕР_4 з тріщиною на склі, який 03 січня 2023 року було викрадено у ОСОБА_8 і який у цей же день потерпілим було виявлено у ОСОБА_7 (Т. 1 а. п. 64-66);
- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 січня    2023 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_9 впізнав чоловіка на ім`я ОСОБА_10 , який 03 січня 2023 року продав йому мобільний телефон марки «Blackview» у корпусі синього кольору (Т. 1 а. п. 57-59);
-висновку експерта № 16М від 09 січня 2023 року за результатами проведення судової товарознавчої експертизи вартість мобільних телефонів марки «MEIZU» модель «М612Н» у корпусі білого кольору та марки «Blackview» модель «А60» у корпусі синього кольору, що належать ОСОБА_8 складає, відповідно:1 266 грн 67 коп. та 2 488 грн (Т. 1 а. п. 73-76).
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 185 КК України.
Наведені у вироку фактичні дані було отримано у порядку, визначеному кримінальним процесуальним Кодексом, а законність їхнього формування та процесуального закріплення не викликає сумніву. Тому вони згідно зі ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.
Твердження засудженого про те, що телефон «MEІZU», який він передав потерпілому, належить йому особисто на праві власності і потерпілий не має до цього телефону ніякого відношення, є надуманими та повністю спростовуються доказами наведеними у вироку.
Так, засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні не заперечував, що у потерпілого взяв два мобільних телефона, один для того щоб присвітити собі під ноги, а інший - віддав під заставу за пляшку горілки охороннику на стоянці.
Крім того, як убачається з протоколу огляду мобільного телефону марки «MEIZU» модель «М612Н» у корпусі білого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4  від 06 січня 2023 року, потерпілий ствердно повідомив, що цей телефон у нього було викрадено 03 січня 2023 року і саме цей телефон він виявив у ОСОБА_7 , указавши при цьому на характерні його пошкодження (тріщина на склі) та надав товарний чек на придбання цього телефону. 
Під час перегляду вироку суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_8 , висловлюючи в апеляційному суді свої міркування щодо поданої засудженим апеляційної скарги, заперечував проти її задоволення та вважав, що ОСОБА_7 повинен відбувати покарання у виді реального позбавлення волі, при цьому стверджував, що засуджений викрав у нього два телефони і ним (потерпілим) не давалась згода на їх продаж. 
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 17 КПК України винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні у суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України у касаційній скарзі не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положень статей 69, 75 КК України під час призначення йому покарання, то колегія суддів зазначає таке.
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду. Суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Водночас, кримінальний закон передбачає у виняткових випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення, так й особу винного: наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; дані, які певним чином характеризують особу винного.
При цьому суд повинен установити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини мають істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.
Визначаючи поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей установлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку із системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки і характеру дій під час його скоєння, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням, та вжитих заходів з метою їх усунення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення й особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України під час призначення покарання, зобов`язаний не тільки перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином вони істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, районний суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції, за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_7 , дотримався наведених вимог матеріального права.
Обираючи останньому покарання, суд урахував дані про особу засудженого, а саме те, що він раніше судимий, у тому числі за злочини проти власності, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.   
Обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, судом не встановлено.
Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та виходячи з особливостей конкретних обставин кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, дійшов правильного висновку, що дані про особу засудженого не знижують ступеня суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, та, не встановивши обставин, які пом`якшують покарання, призначив покарання у виді позбавлення волі за ч. 4 ст. 185 КК України у мінімальних межах санкції вказаної статті. При цьому суд не встановив підстав для застосування до ОСОБА_7 і положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження у межах поданої апеляційної скарги, надала відповіді на всі його доводи, погодилась з призначеним судом першої інстанції ОСОБА_7 покаранням та також не встановила підстав для застосування положень ст. 69 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. 
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з указаними рішеннями судів щодо відсутності підстав для застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК України, тому касаційні доводи засудженого є безпідставні.
Судові рішення у частині призначеного засудженому покарання без застосування положень статей 69, 75 КК України належним чином мотивовані й відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Отже, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 , колегія суддів не знаходить.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року щодо  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого- без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                               ОСОБА_3