ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2024 року
м. Київ
справа № 203/121/20
провадження № 61-2373св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року 
у складі судді Казака С. Ю., додаткове рішення Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у складі колегії суддів Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М., та касаційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 09 листопада 2015 року прокуратурою Дніпропетровської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 42015040000000895 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. 05 лютого 2016 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за № 42016040000000096 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України. Постановами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року у кримінальному провадженні 
№ 42015040000000895 склад злочину було перекваліфіковано з частини четвертої статті 190 КК України на частину другу статті 15, частину п`яту статті 191 КК України, а у кримінальному провадженні № 42016040000000096 - 
з частини четвертої статті 358 КК України на частину другу статті 366 КК України. Також постановою прокурора від 22 березня 2016 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження за 
№ 42015040000000895. 
22 березня 2016 року старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - СУ ГУНП в Дніпропетровській області) стосовно ОСОБА_1 було складено повідомлення про підозру у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, яке того ж дня було погоджено прокурором. Вказане повідомлення ОСОБА_1 не вручалося, для його отримання остання не викликалась. 
При цьому органу досудового розслідування було достеменно відомо, що позивач із січня 2016 року проживала на території Грузії. 
23 березня 2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області за погодженням із прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про оголошення підозрюваної ОСОБА_1 у розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено. 
Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області 
від 07 квітня 2016 року матеріали досудового розслідування відносно 
ОСОБА_1 було виділено з кримінального провадження 
№ 42015040000000895 в окреме провадження за № 12016040000000268. Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області 
від 07 квітня 2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні 
№ 12016040000000268 зупинено у зв`язку з оголошенням у розшук підозрюваної. 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою її приводу до суду для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 
15 червня 2016 року Укрбюро Інтерполу ГУНП в Дніпропетровській області оголосило ОСОБА_1 у міжнародний розшук з метою її арешту та екстрадиції в рамках кримінального провадження № 12016040000000268. Згідно з листом вказаного відділу від 24 лютого 2017 року ОСОБА_1 з 15 червня 2016 року перебувала у міжнародному розшуку по «червоній картці Інтерполу», а відповідно до відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 17 березня 
2017 року ОСОБА_1 перебувала в державному розшуку з 01 квітня 2016 року та міжнародному розшуку - з 13 червня 2016 року як особа, яка переховується від органів досудового розслідування. 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська  від 04 липня 2016 року за клопотанням прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року вказану ухвалу скасовано та в обранні 
ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено. 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року надано дозвіл на затримання з метою приводу 
ОСОБА_1 до суду для участі у розгляді клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
07 квітня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні 
№ 12016040000000268 відновлено, змінено підслідність та проведення подальшого досудового розслідування доручено слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України. 
19 травня  2017 року Головна прокуратура Грузії отримала копію, а 29 травня 2017 року - оригінал клопотання Генеральної прокуратури України про екстрадицію ОСОБА_1 
30 червня 2017 року ОСОБА_1 була затримана правоохоронними органами на території Грузії. Ухвалою Батумського міського суду Грузії від 03 липня 
2017 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на три місяці та в цей же день остання поміщена до пенітенціарної установи № 2 (м. Кутаїсі). 
07 липня 2017 року слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України було складено та погоджено старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні клопотання про правову допомогу на адресу Головної прокуратури Міністерства юстиції Грузії. 
22 липня 2017 року ОСОБА_1 була переміщена з пенітенціарної установи № 2 (м. Кутаїсі) до пенітенціарної установи № 5 - спеціальної жіночої установи 
(м. Кутаїсі). 
Ухвалою Тбіліського міського суду Грузії від 28 вересня 2017 року ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до шести місяців, тобто до 30 грудня 2017 року. 
Ухвалою Тбіліського міського суду Грузії від 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до дев`яти місяців, тобто до 30 березня 2018 року. 
Ухвалою Тбіліського міського суду Грузії від 09 березня 2018 року ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту на заставу в розмірі 100 000,00 ларі з покладенням відповідних обов`язків. 
Постановою старшого групи прокурорів відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення Департаменту з розслідувань особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України 
від 15 березня 2018 року кримінальне провадження № 12016040000000268 відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання.
12 квітня 2018 року прокурор управління міжнародних відносин департаменту правового забезпечення Головної прокуратури Грузії ухвалила рішення про закінчення екстрадиційного провадження щодо ОСОБА_1 , скасувала запобіжний захід та додаткові обов`язки і заборони відносно ОСОБА_1 .
Загалом досудове розслідування кримінального провадження 
№ 42015040000000895 та виділеного з нього кримінального провадження 
№ 12016040000000268 щодо ОСОБА_1 здійснювалося з 09 листопада 
2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) до 15 березня 2018 року (закриття кримінального провадження), тобто протягом 2 років 4 місяців та 6 днів, 
а незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 відбувалось у період з 
09 листопада 2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) до 12 квітня 2018 року (закінчення екстрадиційного провадження), тобто протягом 2 років 5 місяців та 3 днів.
Після того, як позивача почали незаконно переслідувати на території України, її чоловік ОСОБА_2 припинив із нею будь-яке спілкування, що свідчить про погіршення сімейних відносин, а після арешту позивача чоловік звернувся до суду із позовом про розлучення, який задоволено заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року. Отже, незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 фактично зруйнувало її подружнє життя, що завдало їй значних душевних страждань, оскільки протягом 15 років вона проживала із чоловіком та планувала прожити ще багато років.
Син позивача ОСОБА_3 від народження страждає гіпоксично-ішемічним ураженням центральної нервової системи, має діагноз: загальний розлад розвитку, резідуальна енцефалопатія, логоневроз, депресивний стан. Починаючи з 15 січня 2016 року позивач із сином перебувала на території Грузії без її чоловіка та батька дитини. Після арешту ОСОБА_1 стан сина значно погіршився, із родичів та близьких на території Грузії на той час нікого не було. 
У зв`язку з перебуванням позивача у в`язниці, вона була позбавлена можливості підтримувати мінімальний сімейний зв`язок із сином. Відсутність регулярних і повноцінних контактів з матір`ю заподіяло непоправної шкоди психічному та, як наслідок, фізичному здоров`ю як сина, так і самої позивачки. Погіршення стану здоров`я дитини підтверджується довідками за результатами консультації у дитячого невролога від 15 серпня 2017 року, амбулаторно-медичного огляду від 16 серпня 2017 року, довідками від 09 листопада 2017 року, від 26 лютого 
2018 року. Отже, незаконними діями відповідача завдано непоправної моральної шкоди малолітньому сину, який в силу свого діагнозу вкрай потребував постійної присутності матері, та самій позивачці, оскільки факт неможливості бачитись зі своїм сином кожен день та піклуватись про нього, зробив її життя жахливим в умовах ізоляції. Вона відчувала постійні нервові стреси, моральні страждання, відчуття тривоги за свого малолітнього сина, який опинився в чужій країні без рідних поруч.
Крім того, незаконне кримінальне переслідування завдало шкоди діловій репутації ОСОБА_1 , яка з грудня 2012 року до 24 листопада 2015 року працювала на посаді головного бухгалтера та його заступника в ТОВ «Продекспорт-2009». Наприкінці 2015 року вона перейшла на роботу в ТОВ «Вітафудс», яке з 15 січня 2016 року відрядило її до Грузії. 28 жовтня 2016 року позивач прийнята на посаду помічника бухгалтера в ТОВ «Leader Distribution», а з 01 червня 2017 року призначена на посаду помічника бухгалтера вказаного товариства. На той час в неї вже склалися професійні зв`язки та гідна ділова репутація серед кола співробітників товариства, її поважали колеги та керівництво. Однак несподіваний арешт та незаконне кримінальне переслідування на території Грузії зробило неможливим її подальше перебування в Грузії, оскільки її авторитет та діловий імідж як чесної, професійної та добропорядної людини було повністю зруйнований висунутими проти неї обвинуваченнями, що безумовно завдало їй непоправної моральної шкоди. 
Посилаючись на вказані обставини у їх сукупності, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 остаточно просила стягнути на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 7 020 000,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 
2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України 
на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 
250 000,00 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Судові витрати у справі компенсовано за рахунок держави.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 тривало з 22 березня 2016 року (день винесення повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 
15 березня 2018 року (день винесення постанови про закриття кримінального провадження) та було закрито у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, що свідчить про право позивача на відшкодування моральної шкоди. 
Мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, визначений законодавством, право на відшкодування якої має ОСОБА_1 , становить 149 500,00 грн, проте, враховуючи ступінь та глибину завданих позивачу моральних страждань, тривалість кримінального переслідування, перебування позивача під вартою в порядку екстрадиційного арешту більше 8 місяців, втрату зв`язків із родиною, негативний вплив на ділову та професійну репутацію, а також виходячи із принципів виваженості, розумності та справедливості, суд вважав за необхідне збільшити розмір відшкодування та стягнути на її користь 250 000,00 грн.
Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 26 жовтня 2022 року стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 42 500,00 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано належні і допустимі докази, зокрема, засвідчені копії договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, акт приймання-передачі наданої професійної правничої (правової) допомоги, платіжне доручення на підтвердження перерахування ОСОБА_1 на рахунок Адвокатського об`єднання «АДВІС» коштів за надані послуги в сумі 42 500,00 грн.
Ураховуючи реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), розумність їх розміру, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені запитів адвоката, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення клопотання позивача та стягнення на її користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 42 500,00 грн, який є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 26 жовтня 2022 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції вважав, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, із дотриманням норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини. Підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу апеляційним судом не встановлено.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ГУНП в Дніпропетровській області на рішення Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», 
та не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 21 жовтня 2020 року у справі 
№ 754/8730/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19.
У зазначених постановах викладено висновок про те, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, який є гарантованим мінімумом. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у життєвих та суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації і сама можливість їх відновлення у необхідному чи повному обсязі. Крім того, розмір відшкодування має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення особи.
Висновки судів про завдання ОСОБА_1 моральної шкоди ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження спричинення їй моральних страждань.
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, у якій заявник просить змінити оскаржувані судові рішення в частині зменшення розміру суми відшкодування моральної шкоди.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України 
Касаційну скаргу мотивовано відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо права особи на отримання відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, у випадку зупинення досудового розслідування у зв`язку з ухиленням особи від слідства та оголошенням її у розшук.
Період перебування ОСОБА_1 у розшуку та зупинення досудового розслідування не підлягає врахуванню при розрахунку періоду перебування під слідством і судом, а тому позивач має право на мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, що становить 149 500,00 грн.
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року, додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, у якій просить змінити судові рішення по суті спору, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди, та скасувати додаткове рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , що становить 250 000,00 грн, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 265, 382 ЦПК України не обґрунтували і не навели відповідних розрахунків та мотивів. Такий висновок судів суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 202/1722/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, відповідно до якої розмір відшкодування має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення особи.
Суди повно та всебічно не дослідили обставин справи та неправильно встановили період перебування позивача під слідством і судом, оскільки до такого періоду не входить перебування особи в розшуку.
Посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, визначену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у контексті того, що тривалість строку досудового розслідування зумовлена оголошенням особи у розшук.
Крім того, судами безпідставно задоволено позов до Офісу Генерального прокурора, оскільки вказаний орган не є належним відповідачем у справі.
Ухвалюючи додаткове рішення у справі про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції порушив вимоги статті 270 ЦПК України, оскільки з тексту основного рішення вбачається вирішення судом питання про стягнення судових витрат, а тому правові підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні.
Суд першої інстанції прийняв докази на понесення витрат на надання правової допомоги після закінчення строку, встановленого статтею 141 ЦПК України.
Крім того, розмір присуджених судом витрат на правову допомогу не 
є співмірним та справедливим і суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, 
від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 31 березня 2020 року 
у справі № 726/549/19.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ГУНП в Дніпропетровській області та витребувано матеріали справи з Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська.
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури.
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора.
У квітні 2023 року справа № 203/121/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 09 листопада 2015 року відносно ОСОБА_1 прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 42015040000000895 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. 
05 лютого 2016 року відносно ОСОБА_1 прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР внесено відомості за № 42016040000000096 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України (а. с. 11, т. 1).
Постановами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області 
від 22 березня 2016 року у кримінальному провадженні № 42015040000000895 склад злочину перекваліфіковано з частини четвертої статті 190 КК України на частину другу статті 15, частину п`яту статті 191 КК України, а у кримінальному провадженні № 42016040000000096 - з частини четвертої статті 358 КК України на частину другу статті 366 КК України (а. с. 12-23, т. 1). 
Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області 
від 22 березня 2016 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження за № 42015040000000895 (а. с. 24, т. 1). 
22 березня 2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Козинцем Р. М. було складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України, яке було погоджено прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області 
Семенюк О. В. (а. с. 25-31, т. 1). 
23 березня 2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Козинцем Р. М. за погодженням із прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Семенюк О. В. винесено постанову про оголошення підозрюваної ОСОБА_1 у розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено (а. с. 34-39, т. 1). 
Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області 
від 07 квітня 2016 року матеріали досудового розслідування відносно 
ОСОБА_1 було виділено з кримінального провадження 
№ 42015040000000895 в окреме провадження за № 12016040000000268 (а. с. 40, т. 1).
07 квітня 2016 року постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області Козинцем Р. М. за погодженням із прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Семенюк О. В. досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016040000000268 було зупинено (а. с. 43, т. 1). 
Дорученням СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 02 червня 2016 року співробітникам оперативного підрозділу доручено терміново оголосити ОСОБА_1 у міжнародний розшук (а. с. 44, т. 1).
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою її приводу до суду для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а. с. 48, т. 1). 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська  від 04 липня 2016 року за клопотанням прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а. с. 49, т. 1). 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 
2016 року вказану ухвалу скасовано та в обранні ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено (а. с. 50, 51, т. 1). 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року надано дозвіл на затримання з метою приводу 
ОСОБА_1 до суду для участі у розгляді клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а. с. 53, т. 1). 
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а. с. 54, т. 1). 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року скасовано та обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а. с. 55-57, т. 1).
07 квітня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні 
№ 12016040000000268 відновлено, змінено підслідність та проведення подальшого досудового розслідування доручено слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України (а. с. 58, т. 1).
Відповідно до відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 17 березня 
2017 року ОСОБА_1 перебувала в державному розшуку з 01 квітня 2016 року та міжнародному розшуку з 13 червня 2016 року як особа, яка переховується від органів досудового розслідування (а. с. 47, т. 1). 
19 травня  2017 року Головна прокуратура Грузії отримала копію, а 29 травня 2017 року - оригінал клопотання Генеральної прокуратури України про екстрадицію ОСОБА_1 
30 червня 2017 року ОСОБА_1 була затримана правоохоронними органами на території Грузії (а. с. 60-65, т. 1). 
Ухвалою Батумського міського суду Грузії від 03 липня 2017 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на три місяці та в цей же день остання поміщена до пенітенціарної установи № 2 
(м. Кутаїсі) (а. с. 66, 67, т. 1). 
07 липня 2017 року слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України складено, а старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні погоджено клопотання про правову допомогу на адресу Головної прокуратури Міністерства юстиції Грузії ( а. с 75-112, т. 1). 
22 липня 2017 року ОСОБА_1 була переміщена з пенітенціарної установи № 2 (м. Кутаїсі) до пенітенціарної установи № 5 - спеціальної жіночої установи 
(м. Кутаїсі). 
Ухвалою Тбіліського міського суду Грузії від 28 вересня 2017 року ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до шести місяців, тобто до 30 грудня 2017 року (а. с. 113-119, т. 1). 
Ухвалою Тбіліського міського суду Грузії від 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до дев`яти місяців, тобто до 30 березня 2018 року (а. с. 120-125, т. 1). 
Ухвалою Тбіліського міського суду Грузії від 09 березня 2018 року ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту на заставу в розмірі 100 000,00 ларі з покладенням відповідних обов`язків (а. с. 126-135, т. 1). 
Постановою старшого групи прокурорів відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення Департаменту з розслідувань особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України 
від 15 березня 2018 року кримінальне провадження № 12016040000000268 відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання (а. с. 137-157, т. 1). 
12 квітня 2018 року прокурор управління міжнародних відносин департаменту правового забезпечення Головної прокуратури Грузії ухвалила рішення про закінчення екстрадиційного провадження щодо ОСОБА_1 , скасувала запобіжних захід та додаткові обов`язки і заборони відносно ОСОБА_1 
(а. с. 158-161, т. 1)
Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 29 грудня 2020 року 
№ 22843/20-61 Київського НДІСЕ ситуація, що досліджується у цивільній справі № 203/121/20, є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Останній спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується у цивільній справі. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинені страждання (моральну шкоду) може становити 1080 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (а. с. 149-156, т. 2).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду                         
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи касаційних скарг з підстав та у межах касаційного оскарження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувальні судові рішення - залишенню без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованихКонституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У справі, що є предметом касаційного перегляду, ОСОБА_1 звернулася з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури. 
Статтею 56 Конституція України як Основного закону України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду регламентовано статтею 1176 ЦК України (тут і надалі - 
у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У вказаних випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, що кореспондується з положеннями частини першої статті 1176 ЦК України.
У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати та конкретно встановлених обставин справи.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 
у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку 
з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною третьої статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі 
№ 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зроблено висновок про те, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок такого змісту: «…моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. 
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. 
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. 
Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У справі, що переглядається, судами встановлено, що строк перебування ОСОБА_1 під слідством становить 1 рік 11 місяців та 22 дні, тобто 23 місяці, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення 22 березня 2016 року до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження 
№ 12016040000000268 відносно ОСОБА_1 15 березня 2018 року у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді 
і вичерпання можливостей їх отримання.
Таким чином, установлено, що мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, право на відшкодування якої має ОСОБА_1 становить 149 500,00 грн (23 місяці х 6 500,00 грн), де 6 500,00 грн - розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи. 
Доводи касаційної скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що судами не враховано, що на момент розгляду справи місцевим судом діяв Закон України від 06 грудня 2016 року 
№ 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є необґрунтованими, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин.
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19.
Доводи касаційних скарг Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури про те, що позивачем не доведено факту завдання їй моральної шкоди та, відповідно, її право на отримання відшкодування такої шкоди, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки положеннями статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, а право на таке відшкодування виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Закриття органом досудового розслідування кримінального провадження щодо особи з підстав, що її реабілітують, є офіційною констатацією незаконності повідомлення їй про підозру. Прийняття відповідного процесуального рішення щодо особи підтверджує протиправність кримінального переслідування. Відтак і санкціоноване в межах відповідного кримінального провадження втручання у право позивача на свободу й особисту недоторканність, гарантоване статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не може вважатися вчиненим згідно із законом, а тому особа має право на отримання відшкодування моральної шкоди.
Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону(див. постанову Великої Палати Верховного Суду 
від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керуючись принципами виваженості, розумності та справедливості, вважав за необхідне збільшити розмір мінімально визначеного відшкодування та стягнути на її користь 250 000,00 грн.
Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у зв`язку з незаконним кримінальним провадженням ОСОБА_1 під час досудового розслідування перебувала під вартою в порядку екстрадиційного арешту в іншій країні в період із 30 червня 2017 року до 09 березня 2018 року, тобто протягом більше восьми місяців.
Після затримання позивача на території Грузії, де вона працювала та проживала разом із сином, який має низку хронічних захворювань, вона була позбавлена можливості підтримувати мінімальний сімейний зв`язок із сином. Відсутність регулярних і повноцінних контактів із матір`ю завдало шкоди психічному та фізичному здоров`ю сина, який в силу свого діагнозу потребував постійної присутності та догляду матері, а також самій позивачці через відчуття тривоги за свого малолітнього сина, який опинився в чужій країні без рідних поруч.
У зв`язку з незаконним затриманням та екстрадиційним арештом чоловік позивача ОСОБА_2 припинив із нею будь-яке спілкування та подав до суду позов про розлучення, який задоволено заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року. Вказане завдало позивачу душевних страждань, призвело до постійних хвилювань, оскільки подружнє життя ОСОБА_1 було зруйновано внаслідок незаконного кримінального переслідування.
Крім того, на момент затримання позивач постійно проживала та була офіційно працевлаштована на території Грузії, мала професійні зв`язки та гідну ділову репутацію. Подальший арешт та незаконне кримінальне переслідування на території Грузії негативно вплинули на її авторитет та діловий імідж як чесної, професійної особи, що завдало їй моральної шкоди, призвело до сильних душевних переживань, розгубленості та невизначеності у своєму майбутньому та майбутньому свого малолітнього сина.
Ураховуючи ступінь та глибину завданих позивачу моральних страждань, тривалість кримінального переслідування, перебування позивача під вартою в порядку екстрадиційного арешту більше 8 місяців, втрату зв`язків із родиною, негативний та невідворотний вплив на ділову і професійну репутацію, а також виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про збільшення мінімального гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн.
З урахуванням обставин справи, які встановили суди попередніх інстанцій, колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування позивачу моральної шкоди, який суди визначили згідно з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, є розумним, справедливим та співмірним.
Доводи касаційних скарг Офісу Генерального прокурора та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених 
у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 21 жовтня 
2020 року у справі № 754/8730/19, від 14 квітня 2021 року у справі 
№ 520/14448/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, 
від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19, є безпідставними, оскільки в цих справах та справі, яка переглядається, судами встановлені різні фактичні обставини.
Реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.
Загальний підхід, який підлягає використанню через методологію застосування класичного прецеденту (релевантності), вимагає застосування практики Верховного Суду через схожість фактів або юридичних висновків, і «ідеальна релевантність» може бути побудована саме на цих підставах.Відповідні обставини справ повинні мати принципову схожість, не мати принципових відмінностей та розбіжностей із фактами конкретної справи.
У постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання юрисдикційності спору про визнання незаконними дій органів досудового розслідування та зробила висновок про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди Верховним Судом досліджувалося питання правильності встановлення судами строку перебування позивача під слідством та судом та вказано, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством та судом. При цьому у вказаній справі суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача під слідством та судом.
У постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки за встановлених обсавин справи позивач перебував під вартою лише 6 днів, а на весь інший період перебування під слідством до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, яке є найлегшим запобіжним заходом, що передбачає мінімальне порушення нормальних життєвих зв`язків.
У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19 Верховний Суд виснував про те, що визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи. У контексті вказаної справи не було встановлено обставин, за яких виникла необхідність збільшення розміру моральної шкоди.
Перевіривши наведені у касаційних скаргах постанови Верховного Суду на предмет їх подібності, колегія суддів зауважує, що саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але за різних фактичних обставин, не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права. Крім того, розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню особі та перевищує мінімальний розмір, гарантований законом, встановлюється судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи та наданих доказів, враховуючи усі негативні наслідки, яких зазнала особа, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а тому уніфікованого та формального підходу до вирішення вказаного питання бути не може.
Доводи касаційних скарг Офісу Генерального прокурора та Дніпропетровської обласної прокуратури про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 
у контексті того, що тривалість строку досудового розслідування зумовлена оголошенням особи у розшук, є безпідставними та відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається конкретна норма права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.
Окрім формального посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та відсилки на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник має чітко зазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду 
від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21 (провадження № 61-5502св22) надано тлумачення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та зазначено, що зупинення досудового розслідування як тимчасова вимушена перерва у провадженні досудового розслідування зумовлена обставинами, що унеможливлюють його подальше провадження, і не означає що особа перестає перебувати під слідством. Тому особа має право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених в Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за цей період.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що органами прокуратури не доведено та судами не встановлено, що тривалість строку досудового розслідування безпосередньо пов`язана з поведінкою самої ОСОБА_1 . У свою чергу, дії, вчинені іншою державою (розшук, затримання правоохоронними органами, екстрадиційний арешт), відбувалися в рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , яке у подальшому закритоу зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто пред`явлене позивачу обвинувачення не знайшло свого підтвердження. 
Таким чином зупинення досудового розслідування як тимчасова вимушена перерва у провадженні досудового розслідування не означає, що особа перестає перебувати під слідством, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі 
№ 757/5351/21 (провадження № 61-5502св22), підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.
Доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про неналежний суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, зокрема, неправомірне залучення Офісу Генерального прокурора як відповідача, є безпідставними та свідчать про помилкове тлумачення заявником норм процесуального права щодо неналежності відповідача з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому виступає відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). 
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді.
У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Ураховуючи, що відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, є держава, кошти державного бюджету, за які здійснюється відповідне відшкодування, належать на праві власності також державі, при цьому позивач посилалася на незаконність дій (бездіяльність) органів прокуратури різних рівнів, у тому числі Офісу Генерального прокурора, доводи касаційної скарги про неналежний суб`єктний склад не знайшли свого підтвердження та колегією суддів відхиляються.
Доводи касаційних скарг Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури про неповне дослідження судами обставин, що мають значення для справи, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами та обґрунтовано ними спростовані. Разом із тим Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що були досліджені та оцінені попередньо.
Виходячи зі встановлених обставин справи на підставі належним чином оцінених у сукупності доказів та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь 
ОСОБА_1 250 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури, є правильним та законним.
Щодо оскарження додаткового рішення Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у цій частині
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
У справі, що є предметом перегляду, встановлено та підтверджено матеріалами справи і записом судового засідання, що відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України представником позивача до закінчення судових дебатів було зроблено усну заяву про надання доказів щодо понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
08 вересня 2022 року ухвалено рішення Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська (повний текст рішення складено 16 вересня 2022 року).
13 вересня 2022 року та 14 вересня 2022 року представником позивача до суду подано клопотання про долучення доказів на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 42 500,00 грн та стягнення цих витрат на користь позивача.
Оскільки представник позивача до закінчення судових дебатів у справі зробив заяву про надання доказів щодо понесених витрат на правову допомогу та протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подав клопотання про долучення доказів та стягнення витрат на правову допомогу, а тому доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про порушення судом першої інстанції статті 141 ЦПК України щодо прийняття доказів на підтвердження витрат на правову допомогу поза встановлений строк не відповідають дійсності та є безпідставними. 
Доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про порушення судом першої інстанції статті 270 ЦПК України, оскільки в основному рішенні суд вирішив питання про стягнення судових витрат, а тому правові підстави для ухвалення додаткового рішення були відсутні, не знайшли свого підтвердження та є неприйнятними.
Зі змісту рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 08 вересня 2022 року вбачається, що судом вирішено компенсувати за рахунок держави судові витрати у справі, які стосуються судового збору, проте питання про стягнення на користь позивача понесених витрат на правову допомогу вирішено не було, що є підставою для ухвалення додаткового рішення у справі із дотриманням вимог статті 270 ЦПК України.
Щодо визначення розміру витрат на правову допомогу суд першої інстанції керувався тим, що на підтвердження понесених витрат в сумі 42 500,00 грн стороною позивача було надано засвідчені копії договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 27 грудня 2019 року з додатком № 1 до нього; виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Адвокатського об`єднання «АДВІС» та витяг з Реєстру платників єдиного податку щодо вказаного адвокатського об`єднання; ордер на надання правничої (правової допомоги) адвокатом Капран Р. В. від 27 грудня 2019 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2021 року до договору від 27 грудня 2019 року; акт приймання-передачі наданої професійної правничої (правової) допомоги від 12 вересня 2022 року на суму 42 500,00 грн; рахунок на оплату № 12-9 від 12 вересня 2022 року та платіжне доручення від 13 вересня 2022 року на підтвердження перерахування ОСОБА_1 на рахунок Адвокатського об`єднання «АДВІС» коштів за надані послуги в сумі 42 500,00 грн.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із критерію реальності адвокатських витрат (встановив їх дійсність та необхідність, обсяг витраченого часу та їх вартість), критерію розумності розміру понесених витрат на правничу допомогу, у результаті чого обґрунтовано вважав, що зазначена сума відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт та є співмірною зі складністю справи, її обсягом. При цьому судом досліджено клопотання Дніпропетровської обласної прокуратури про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та вмотивовано спростовано доводи прокуратури щодо неспівмірності визначеного розміру таких витрат.
Аргументи касаційної скарги про те, що розмір присуджених судом витрат на правову допомогу не є співмірним та справедливим і суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, 
від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, є безпідставними, оскільки в цих справах та справі, яка переглядається, судами встановлені різні фактичні обставини.
Верховний Суд, проаналізувавши наведені заявником постанови Верховного Суду, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що судами не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки у вказаних справах на підставі їх доказової бази встановлені інші фактичні обставини справи.
При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд 
у кожному конкретному випадку виходить із фактичних обставин окремо взятої справи, її доказової бази, ураховує складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. 
Без дотримання зазначених вимог рішення суду не може вважатися законним і справедливим.
Оскільки доводи касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Щодо клопотань Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури про розгляд справи за участю їх представників
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що в разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки суд касаційної інстанції не вирішував питання про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, відсутні правові підстави для задоволення вказаних клопотань.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотань Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури щодо розгляду справи за участю їх представників відмовити.
Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 
2022 року, додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 08 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                        І. М. Фаловська
                                                                                                С. О. Карпенко
                                                                                                В. В. Сердюк