ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 вересня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/30553/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року в адміністративній справі №160/30553/23 (головуючий суддя першої інстанції - Луніна О.С.) за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним рішення, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 16.11.2023 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просила:
- визнати протиправним рішення Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що викладене у листі від 18.10.2023 року за вих. № 42053/14.5-23;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що проявилась у не проведенні її користь нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку 28.09.2023 року;
- зобов`язати відповідача провести на її користь нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку 28.09.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після розірвання трудових відносин, відповідачем з позивачкою несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, що є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у проведенні на користь ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.09.2023 року по 28.09.2023 року (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 9385,48 грн. з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.
Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4500,00 грн..
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та при порушенні норм процесуального права. Апелянт вказує, що на день звільнення (31.08.2023 року) заборгованість з оплати праці перед позивачем була відсутня. Вважає, що суд першої інстанції припустився помилки, оскільки не врахував, що норма статті 116 КЗпП України щодо виплати працівнику всіх належних йому сум в день звільнення, була введена законодавцем задовго до прийняття Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», зокрема статті 13 вказаного закону, згідно якої заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з винагороди, а відтак стаття 116 КЗпП України не може охоплювати особливостей виплати винагороди державним виконавцям. Суд першої інстанції припустився неправильного застосування пунктів 2, 8, 9 Порядку №643, та пункту 3 розділу VI Положення про АСВП, що виявилось у незастосуванні вказаних норм матеріального права до спірних правовідносин. Також, скаржник зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу у даній справі не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, не є доведеним належними, допустимими та достатніми доказами.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 з 30.12.2022 року працювала на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). 
Наказом відповідача № 6256-к від 22.08.2023 року на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» позивача звільнено 31.08.2023 року з вищезазначеної посади за власним бажанням та з припиненням державної служби.
Повний розрахунок із заробітної плати проведено 28.09.2023 року.
У серпні 2023 року ОСОБА_1 були нараховані та виплачені заробітна плата за 18 робочих днів серпня на суму 10571,48 грн. (посадовий оклад - 4539,13 грн., надбавка за ранг державного службовця - 313,04 грн., надбавка за вислугу років на державній службі - 1634,09 грн., надбавка за інтенсивність праці - 3177,39 грн., щомісячна премія - 907,83 грн); відпускні за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, наданої у серпні 2023 року з 21.08.2023 року по 25.08.2023 року (наказ від 08.08.2023 року № 4587/12-05), - 1877,20 грн.; грошова допомога до щорічної основної відпустки - 14429,80 грн.; винагорода державного виконавця за червень 2023 року - 28836,61 грн. (наказ від 15.08.2023 року № 6117-к) в загальному розмірі 55715,09 грн..
31.08.2023 року на рахунок Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшли додаткові бюджетні асигнування для виплати винагороди державним виконавцям за липень 2023 року.
01.09.2023 року виданий наказ за №6511-к «Про виплату винагороди державним виконавцям органів державної виконавчої служби Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)».
Наступного робочого дня (04.09.2023 року) до органу Державної казначейської служби надані платіжні документи, 05.09.2023 року працівникам відділів державної виконавчої служби на карткові рахунки перерахована винагорода державного виконавця за липень 2023 року.
ОСОБА_1 у вересні 2023 року нарахована винагорода за липень 2023 року у сумі 11008,14 гривень та за вирахуванням податків (податок на доходи фізичних осіб у сумі 1981,47 грн. та військовий збір - 165,12 грн.) 05.09.2023 року на її картковий рахунок перераховані кошти у сумі 8861,55 грн..
Відповідно до наказу від 11.09.2023 року №6641-к державним виконавцям органів державної виконавчої служби Дніпропетровської області 28.09.2023 року, одночасно з виплатою заробітної плати за вересень 2023 року, була виплачена винагорода за серпень 2023 року.
Так, ОСОБА_1 у вересні 2023 року відповідно до норм чинного законодавства нарахована винагорода державного виконавця за серпень 2023 року в розмірі 26724,87 грн., за вирахуванням податків (податок на доходи фізичних осіб у сумі 4810,48 грн. та військовий збір - 400,87 грн.), на її картковий рахунок 28.09.2023 року перераховані кошти у сумі 21513,52 грн..
03.10.2023 року позивач звернулась із заявою до відповідача, якою просила нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку.
Листом від 18.10.2023 року за вих. № 42053/14.5-23 відповідач відмовив у задоволені заяви (а.с.15-17).
Не погодившись з відмовою відповідача, позивач оскаржила таку відмову до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Приписами частини другої статті 116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 22.08.2023 року наказом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 6256-к звільнено ОСОБА_1 з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), з 31.08.2023 року за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.
У серпні 2023 року ОСОБА_1 нараховані та виплачені у повному обсязі кошти на загальну суму 55715,09 грн., у тому числі: заробітна плата за 18 робочих днів серпня на суму 10571,48 грн. (посадовий оклад - 4539,13 грн., надбавка за ранг державного службовця - 313,04 грн., надбавка за вислугу років на державній службі - 1634,09 грн., надбавка за інтенсивність праці - 3177,39 грн., щомісячна премія - 907,83 грн); відпускні за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, наданої у серпні 2023 року з 21.08.2023 року по 25.08.2023 року (наказ від 08.08.2023 року №4587/12-05), - 1877,20 грн.; грошова допомога до щорічної основної відпустки - 14429,80 грн.; винагорода державного виконавця за червень 2023 року - 28836,61 грн. (наказ від 15.08.2023 року №6117-к).
05.09.2023 року позивачу нарахована винагорода за липень 2023 року у сумі 11008,14 гривень та за вирахуванням податків (податок на доходи фізичних осіб у сумі 1981,47 грн. та військовий збір - 165,12 грн.) 05.09.2023 року на її картковий рахунок перераховані кошти у сумі 8861,55 грн..
28.09.2023 року позивачу нарахована винагорода державного виконавця за серпень 2023 року у сумі 26724,87 грн., за вирахуванням податків (податок на доходи фізичних осіб у сумі 4810,48 грн. та військовий збір - 400,87 грн.), на її картковий рахунок 28.09.2023 року перераховані кошти у сумі 21513,52 грн..
Згідно статті 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 року №1403-УІІІ заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 затверджено Порядок №643, пунктом 1 якого встановлено, що Порядок і розміри визначають механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.
Пунктом 11 Порядку № 643 передбачено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем порушено вимоги статті 116 КЗпП України, якою передбачено проведення виплати в день звільнення працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації.
З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені статтею 116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Оскільки наказом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 6256-к від 22.08.2023 року, позивача звільнено з займаної посади з 31.08.2023 року, відтак 31.08.2023 року є останнім днем служби, отже першим днем затримки розрахунку при звільненні є 01.09.2023 року.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 01.09.2023 року по 29.08.2023 року (20 робочих днів), оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення включно по день фактичного розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок № 100).
Положеннями розділу III Порядку №100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
Перелік виплат, які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування спірних виплат, є вичерпним.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1213 пункт 4 розділу III Порядку №100 доповнено новим абзацом, згідно з яким винагороди державним виконавцям не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування спірних виплат.
Вказана постанова Кабінету Міністрів України набрала чинності з 12.12.2020 року, тому підлягала застосуванню до спірних правовідносин.
Розрахунок та розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку вірно визначений судом першої інстанції в розмірі 9385,48 грн. та відповідачем не оскаржується. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідно до пунктів 2, 8, 9 Порядку №643 винагорода державним виконавцям виплачується за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду та на підставі звітів про суми стягнутого виконавчого збору, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки такі посилання не спростовують вимог пункту 11 Порядку №643, яким передбачено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати, а відтак і заробітної плати, яка належить до сплати при звільнені.
З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог адміністративного позову.
З урахуванням пункту 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, колегія суддів вважає, що інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи за позовними вимогами та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду по суті позовних вимог.

Стосовно витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції стягнуто на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн.. Вказана сума на думку апелянта є неспівмірною заявленим вимогам.
Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно акту виконаних робіт надано наступну правову допомогу: надання консультації щодо захисту порушених прав; аналіз законодавства та судової практики щодо захисту порушених прав; проведення переговорів з опонентом та підготовка документів щодо вирішення спору у досудовому порядку; проведення переговорів з позивачем, вивчення наданих клієнтом документів, формування правової позиції; підготовка позовної заяви з додатками.
З матеріалів справи вбачається наступне : 
- позовна заява не містить посилання на складення її представником позивача та підписана особисто позивачем (а.с.1-3);
- відповідь на відзив не містить посилання на складення її представником позивача, підписаний особисто позивачем та поданий з електронної пошти позивача (а.с.99-104);
- клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді підписано електронним підписом позивача та подано особисто позивачем в системі «Електронний суд» (а.с.121-123);
- клопотання про прискорення розгляду справи підписано електронним підписом позивача та подано особисто позивачем в системі «Електронний суд» (а.с.125-126);
- клопотання про долучення доказів підписано електронним підписом позивача та подано особисто позивачем в системі «Електронний суд» (а.с.128);
- згідно листа відповідача від 18.10.2023 року така відповідь надана ОСОБА_2 на її заяву від 03.10.2023 року (а.с.63).
Згідно частини 4 статті 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:
1) довіреністю;
2) ордером, виданим відповідно до  Закону України  «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до  Закону України  «Про безоплатну правничу допомогу».
          Апеляційний суд звертає увагу, що ані до позовної заяви, ані до матеріалів справи під час її розгляду судом першої інстанції не надано документів, передбачених частиною 4 статті 59 КАС України, та в матеріалах справи такі докази відстуні.
          Додані до позовної заяви копія угоди про надання юридичних послуг, вартість юридичних послуг, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт наданих послуг та т.і., судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки такі документи не входять до переліку наведеної вище норми КАС України. 
          Вказане залишено судом першої інстанції поза увагою, а тому судом помилково прийнято рішення про задоволення заяви щодо стягнення витрат на правову допомогу.
          З урахуванням наведених вище обставин, відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат, передбачених ч.1 ст.134 КАС України, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції належить скасуванню з відмовою в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.
Крім того, позивачем у відзиві на апеляційну скаргу (підписаний електронним підписом позивача та подано особисто позивачем в системі «Електронний суд») заявлено про вирішення питання щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат на правничу допомогу, зумовлених апеляційним розглядом справи в розмірі 6500 грн..
Позивачем до вказаного відзиву та під час апеляційного розгляду не надано 
документів, передбачених частиною 4 статті 59 КАС України, на підтвердження повноважень адвоката, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
З урахуванням наведеної вище правової позиції колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу під час апеляційного розгляду справи.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року в адміністративній справі №160/30553/23 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року в адміністративній справі №160/30553/23 скасувати в частині стягнення з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 4500,00 грн. та в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко