УХВАЛА                                                              
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
24 вересня 2024 року
м. Київ
Справа № 495/8958/23
Провадження № 51-3858ск24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді           ОСОБА_1 , 
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 травня 2024 року,
встановив:
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровського Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 
08 липня 2022 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,
визнав винуватим і засудив за ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 71 КК частково приєднав до покарання, призначеного вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2023 року невідбуту міру покарання за вироком Київського районного суду міста Одеси від 08 липня 2022 року (3 роки 1 місяць позбавлення волі) і остаточно ОСОБА_5 призначив покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі.
У строки відбування призначеного покарання зарахував ОСОБА_5 в рахунок відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення відповідно до ч. 5 ст. 72 КК строк тримання під вартою з 20 травня 2014 року по 02 вересня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання в порядку виконання вироку.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду  ОСОБА_5  визнано винуватими за таких обставин. 
08 серпня 2023 року близько 22:20 обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись по АДРЕСА_1 , діючи умисно та свідомо, достовірно знаючи, що холодна зброя є предметами, обіг яких обмежено, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, без передбаченого законом дозволу носив при собі у барсетці ніж, який належить до категорії холодної зброї, та відноситься до категорії контактної короткоклинкової холодної зброї колючої дії.
Одеський апеляційний суд 31 травня 2024 року зазначений вирок місцевого суду змінив, виключив з мотивувальної частини вироку абзац 26 та з резолютивної частини абзац 3 щодо застосування положень ч. 5 ст. 72 КК.
Виклав абзац другий резолютивної частини вироку в такій редакції:
«На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2022 року та остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць».
У решті вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення та пом`якшити засудженому покарання.
Свої вимоги захисник обґрунтовує так:
-     суди першої та апеляційної інстанцій хоча і врахували обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують засудженого, однак призначили покарання явно несправедливе та суворе, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого;
-     урахувавши обставину, яка пом`якшує покарання засудженого (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суди не звернули уваги, що засуджений, перебуваючи на волі, в період іспитового строку нових злочинів протягом 7 років не вчиняв, посилання судів першої та апеляційної інстанції щодо неможливості призначення покарання у виді штрафу, оскільки засуджений не підтвердив здатність сплатити штраф, є неправомірним.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Захисник у касаційній скарзі не оспорює фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій підзахисного.
Як убачається з судових рішень, в суді першої інстанції засуджений визнав свою винуватість. 
Під час апеляційного розгляду засуджений вважав, що суд мав призначити покарання у виді штрафу.
Вимогу захисника про зміну судових рішень та пом`якшення призначеного покарання, колегія суддів вважає неспроможною.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з цієї мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі такого заходу примусу, який би ґрунтувався на справедливому балансі між її правами та інтересами держави і суспільства.
Призначення покарання належить до дискреційних повноважень суду, який вправі прийняти одне з двох альтернативних рішень: призначити винній особі покарання з реальним відбуттям або звільнити від його відбування з випробуванням залежно від наявності підстав для висновку про можливість виправлення особи без виконання заходу примусу. Застосування згаданого кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду.
Доводи захисника про те, що суди залишили без належної уваги конкретні обставини справи, а саме щире каяття, дані, які характеризують особу засудженого, непритягнення його до кримінальної чи іншої відповідальності                в період іспитового строку впродовж 7 років, є неспроможними.
Суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, належним чином врахував, що засуджений вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив кримінальне правопорушення невеликої тяжкості, в період іспитового строку.
Також враховано дані, які характеризують особу засудженого, який не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції вказав, що відсутні підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст.  69  КК), врахувавши обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Із урахуванням вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі.
Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, виходячи зі своїх дискреційних повноважень, зазначив, що крім врахованих судом першої інстанції обставин справи та даних про засудженого при призначенні покарання враховує доводи сторони захисту щодо призначення покарання у виді штрафу, та надав відповідне мотивування щодо неможливості призначення такого покарання. 
Суд призначив  ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 263 КК в розмірі 2  роки і 1 місяць позбавлення волі, що є максимально наближеним до мінімального, врахувавши відсутність обставин, що обтяжують покарання; характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, сімейний стан та працевлаштованість, а також те, що нових кримінальних правопорушень засуджений не вчиняв, про що зазначає захисник у своїй касаційній скарзі.
Суд, належним чином вмотивувавши своє рішення, призначив покарання необхідне та достатнє для  виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Із такими висновками погоджується і колегія суддів та вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника про те, що призначене засудженому покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості.
Застосований до ОСОБА_5  захід примусу відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є  достатнім і  необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дотрималися вимог закону щодо призначення покарання без виходу за межі своїх дискреційних повноважень та не вбачає підстав для пом`якшення покарання, про що просить захисник. 
Касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, оскільки оскаржувані ним судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 травня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                    ОСОБА_3