ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" червня 2024 р.                                   Справа№ 5026/1357/2012(925/229/24)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Остапенка О.М.
суддів:            Сотнікова  С.В. 
          Пантелієнка  В.О. 
 
за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:
від позивача: арбітражний керуючий Постоленко В.О. особисто
від відповідача: Ніколаєв Г.О. - ордер серії СА №1087777 від 04.06.2024
від відповідача: Пашинський М.М. - ордер серії АА №1434565 від 22.04.2024

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року
у справі          №5026/1357/2012(925/229/24) (суддя Хабазня Ю.А.)
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн Нафтаенерго"                                 в особі ліквідатора арбітражного керуючого Постоленко                                                     Володимира Олексійовича
до                     ОСОБА_1 
про                    покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями                                            боржника у зв`язку із доведенням підприємства до банкрутства
у справі №5026/1357/2012
за заявою          Компанії "Муано Трейдінг Лімітед"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн Нафтаенерго"
про                    банкрутство юридичної особи

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24) відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Ніколаєва Г.О. про скасування заходів забезпечення позову.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24) та прийняти нове рішення, яким задовольнити клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову в повному обсязі.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2024 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Сотніков С.В., Пантелієнко В.О.
Ухвалою суду від 29.04.2024 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду Черкаської області матеріали справи №5026/1357/2012(925/229/24).
03.05.2024 через відділ документального забезпечення суду від апелянта надійшло клопотання про доручення документів для пришвидшення вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.
03.05.2024 супровідним листом Господарського суду Черкаської області №5026/1357/2012(925/229/24)/5640/2024 від 30.04.2024 витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Слід зазначити, що головуючий суддя Остапенко О.М. з 01.05.2024 по 10.05.2024 перебував у відпустці, а тому справу фактично передано головуючому судді 13.05.2024 року.
Ухвалою суду від 15.05.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 06.06.2024 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор ТОВ "Концерн Нафтаенерго" арбітражний керуючий Постоленко В.О. просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні 06.06.2024 протокольною ухвалою суду оголошено перерву у справі до 13.06.2024 на підставі положень ст. 216 ГПК України. 
До початку судового засідання від представника скаржника надійшло клопотання про витребування у Господарського суду Черкаської області всіх матеріалів справи №5026/1357/2012 та пояснень ліквідатора банкрута щодо виконання ним обов`язку, передбаченого ст. 44 КУзПБ.
В судовому засіданні 13.06.2024 протокольною ухвалою суду оголошено перерву у справі до 20.06.2024 на підставі положень ст. 216 ГПК України. 
В судове засідання 20.06.2024 року з`явились представники скаржника та особисто ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Постоленко В.О.
За наслідками розгляду в судовому засіданні клопотання скаржника про витребування у Господарського суду Черкаської області всіх матеріалів справи №5026/1357/2012 та пояснень ліквідатора банкрута щодо виконання ним обов`язку, передбаченого ст.44 КУзПБ, ухвалою суду від 20.06.2024 року  відмовлено у його задоволенні з огляду на недоцільність та відсутність у цьому об`єктивної необхідності.
Також розглянувши заявлене представником скаржника клопотання про відкладення розгляду справи з мотивів подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Черкаської області від 26.02.2024 у даній справі та доцільності одночасного розгляду відповідних апеляційних скарг, заслухавши думку ліквідатора з цього приводу, судова колегія відмовила у його задоволенні у зв`язку із безпідставністю та необґрунтованістю та дійшла висновку про можливість розгляду справи по суті спору та вимог апеляційної скарги, про що в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання в порядку ч.5 ст. 233 ГПК України.
Представники скаржника в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24) та прийняти нове рішення, яким задовольнити клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову в повному обсязі.
Ліквідатор банкрута в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.
20.06.2024 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 у даній справі - залишити без змін,виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Разом з тим, судова колегія зазначає, що 21.04.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду Черкаської області перебуває справа №5026/1357/2012 про банкрутство ТОВ "Концерн Нафтаенерго", провадження у якій порушено ухвалою суду від 12.09.2012 за заявою Компанії "Муано Трейдінг Лімітед".
Ухвалою суду від 26.03.2023 року затверджено реєстр вимог кредиторів.
Постановою господарського суду Черкаської області від 24.02.2021 ТОВ "Концерн Нафтаенерго" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Постоленка В.О. 
У лютому 2024 року ліквідатор банкрута звернувся до суду із заявою в порядку статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства про покладення субсидіарної відповідальності, в якій просив покласти на засновника боржника ОСОБА_1 субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями ТОВ "Концерн Нафтаенерго" у зв`язку із доведенням його до банкрутства шляхом стягнення на користь боржника 29 087 445,32 грн.
Ухвалою суду від 22.02.2024 року відкрито провадження за заявою та призначено її для розгляду по суті у спрощеному провадженні.
26.02.2024 до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на корпоративні права, рухоме майно, нерухоме майно та грошові суми ОСОБА_1 у межах розміру розрахункової суми субсидіарної відповідальності 29 087 445,32 грн.
В обґрунтування поданої заяви ліквідатором зазначено, що відповідач безпідставно ухиляється від виконання обов`язку, встановленого КУзПБ, постановою від 24.02.2021 року та ухвалою від 09.11.2023 року у даній справі, а також постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. від 15.12.2023 року у виконавчому провадженні №73616682, з передання документів, майна, печаток і штампів банкрута його ліквідатору; боржник перебуває у стані ліквідації, термін якої обмежений, а тому невжиття заходів щодо накладення арешту на корпоративні права, рухоме майно, нерухоме майно та грошові суми, які належать ОСОБА_1 , може утруднити чи зробити неможливим виконання ухваленого за результатами поданого позову рішення суду.
Ухвалою суду від 26.02.2024 вказану заяву ТОВ "Концерн Нафтаенерго" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Постоленка В.О. задоволено повністю та вжито наступні заходи забезпечення позову - накладено арешт шляхом винесення постанови у виконавчому провадженні про арешт майна, а саме рухомого та нерухомого майна, корпоративних прав, грошових коштів на рахунках, які належать ОСОБА_1 у межах суми позовних вимог.
Ухвалу суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконує свого обов`язку передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору; що невиконання цього обов`язку ОСОБА_1 призводить до порушення законних прав та інтересів боржника і кредиторів, створює перешкоди у належному виконанні ліквідатором своїх повноважень; що розмір заявленої позивачем суми субсидіарної відповідальності ОСОБА_1 є значним і становить 29 087 445,32 грн.; що ОСОБА_1 у жодне судове засідання у справі про банкрутство, у яке він викликався, не з`явився; що поштової кореспонденції за місцем його реєстрації не отримує.
25.03.2024 ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ніколаєва Г.О. звернувся до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 26.02.2024 року.
В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на непідвідомчість даного спору (про покладення субсидіарної відповідальності) господарському суду, оскільки у даному випадку засновником чи учасником боржника є фізична особа, а відтак такий позов в силу ст. 19 ЦПК України підвідомчий суду цивільної юрисдикції, як наслідок прийнята судом ухвала від 26.02.2024 року є незаконною.
Крім того, за твердженням заявника, подана ліквідатором заява не містить в собі відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету в ЄСІТС, не містить жодного обґрунтування необхідності забезпечення позову відносно кожного заходу забезпечення, у поданій заяві не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а також доказів сплати судового збору за її подання. 
Поряд з цим ОСОБА_1 вказано, що йому завдається шкода через неможливість виконання зобов`язань з оплати навчання дітей та отримувати гроші з пенсійного рахунку.
Вказане у сукупності свідчить про необґрунтованість заяви ліквідатора, а тому, на думку відповідача, вжиті судом заходи мають бути скасовані. 
За наслідками розгляду поданої заяви, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24) відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у зв`язку із недоведеністю заявником підстав для задоволення поданого клопотання.
Відповідач з даною ухвалою не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права через неповне з`ясування та дослідження обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та невідповідність висновків суду чинному законодавству і дійсним обставинами справи.
Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника у якості підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали фактично ідентичні доводам поданого суду першої інстанції клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
Додатково скаржником зазначено про порушення судом строків розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, а також про необґрунтованість та безпідставність поданої ліквідатором позовної заяви про покладення на відповідача субсидіарної відповідальності.
Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування відповідної ухвали з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Водночас, частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
З правового аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
За змістом ч. ч. 5, 6 ст. 140 ГПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Виходячи з положень ст. ст. 136, 137 ГПК України, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в т.ч. з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 145 ГПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи, або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Оскільки забезпечення позову є гарантією реального виконання рішення суду (у випадку задоволення законних вимог позивача), то суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. 
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №15/155-б, від 21.11.2022 року у справі №916/621/22, від 05.12.2023 року у справі №914/466/23(914/1504/23).
Більш того, Верховний Суд у постанові від 05.12.2023 року у справі №914/466/23(914/1504/23) вказав, що необхідно розмежовувати як окремі юридичні факти "скасування заходів забезпечення" господарським судом, який їх встановив, у зв`язку з тим, що такі заходи вичерпали свою дію чи потреба у їх збереженні відпала, а також "скасування ухвали суду про вжиття заходів забезпечення" судом вищої інстанції з підстав її невідповідності нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи.
При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання заявником доказів того, що після вжиття судом відповідних заходів забезпечення позову змінились обставини, що спричинили їх застосування.
Тобто, обґрунтування необхідності скасування забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про скасування забезпечення позову.
Заявляючи клопотання про скасування заходів забезпечення позову відповідач повинен у заяві вказати обставини і додати до заяви належні докази вказаних обставин. Ці обставини (вказані відповідачем у заяві) або мають спростовувати підстави для забезпечення позову або мають бути такими (новими), які істотно впливають на переоцінку вказаних судом в ухвалі підстав забезпечення позову.
Саме доведені суду обставини можуть бути підставою для скасування чи зміни вжитих судом заходів забезпечення позову, за умови, якщо суд визнає їх достатніми для цього та визнає їх перевагу над вказаними в ухвалі суду підставами для забезпечення позову.
Як було зазначено вище, ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення було мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконує свого обов`язку передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору та невиконання цього обов`язку відповідачем призводить до порушення законних прав та інтересів боржника і кредиторів, створює перешкоди у належному виконанні ліквідатором своїх повноважень.
Разом з тим, звертаючись до суду з відповідним клопотанням, відповідачем не наведено обґрунтованих доводів та не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що потреба у забезпеченні позову відпала або змінились обставини (до винесення процесуального рішення у справі по суті спору), що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або ж того, що забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Як пояснив ліквідатор банкрута в судовому засіданні 06.06.2024 року, після вжиття заходів забезпечення позову відповідач не вжив жодних заходів щодо передачі ліквідатору відповідних документів боржника, чим підтвердив, що обставини справи не змінились, а потреба у збереженні заходів забезпечення позову не відпала.
Судова колегія зазначає, що заявник фактично посилається на незгоду з ухвалою суду від 26.02.2024 року, оцінка якій (обставинам, які в ній викладені) може бути надана виключно в ході перегляду відповідного процесуального документа в апеляційному та касаційному порядку. Разом з тим, станом на дату прийняття оскаржуваного наразі процесуального документу ухвала суду від 26.02.2024 року, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, в апеляційному порядку не оскаржувалась та є чинною.
Судова колегія зазначає, що предметом апеляційного оскарження в даному випадку є ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову.
Тобто, до предмету доказування належність встановлення обставин наявності чи відсутності підстав для скасування вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову.
В той же час, доведеність обґрунтованості заявлених ліквідатором позовних вимог про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку із доведенням підприємства до банкрутства є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову та про скасування таких заходів.
В свою чергу, під час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд не оцінює правомірність та доцільність вжиття ним заходів забезпечення позову, а лише з`ясовує, чи потреба у забезпеченні позову відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Таким чином, твердження скаржника про завдання йому шкоди, оскільки такі заходи унеможливлюють виконання ним зобов`язань з оплати навчання дітей та отримання грошей з пенсійного рахунку, доводи про невідповідність заяви ліквідатора про вжиття заходів забезпечення вимогам ГПК України, зокрема в частині зазначення відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету в ЄСІТС, обґрунтування необхідності забезпечення позову відносно кожного заходу забезпечення, пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а також доказів сплату судового збору за її подання, як і посилання про необґрунтованість та безпідставність поданої ліквідатором позовної заяви про покладення на відповідача субсидіарної відповідальності у своїй сукупності колегією суддів відхиляються, оскільки не є предметом дослідження під час розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції строків розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, то судом встановлено, що 25.03.2024 року (понеділок) від ОСОБА_1 (в особі його представника адвоката Ніколаєва Г.О.) надійшло клопотання від 23.03.2024 року з вимогою скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту майна, яке належить ОСОБА_1 , розгляд клопотання провести за участю та повідомленням представника відповідача ОСОБА_1 .
Згідно ч. 2 ст. 145 ГПК України клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.
Ухвалою суду 01.04.2024 року (понеділок, після виходу судді з відпустки, яка тривала з 25 по 29 березня 2024) клопотання ОСОБА_1 в порядку ч.2 ст.145 ГПК України призначено до розгляду у судове засідання 04.04.2024 (четвер), яке вже було призначене ухвалою суду від 19.03.2024 року. 
При цьому суд виходив з того, що пріоритетним по відношенню до строку розгляду є обов`язок розгляду заяви у відкритому судовому засіданні, враховуючи й те, що таке клопотання заявив представник відповідача, та що в межах 5-денного строку вже було призначене судове засідання на 04.04.2024.
Отже, апеляційним судом в даному випадку не встановлено порушень місцевим господарським судом норм процесуального права в частині строків розгляду заявленого клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
Посилання скаржника на непідвідомчість даного спору (про покладення субсидіарної відповідальності) господарському суду, оскільки у даному випадку засновником чи учасником боржника є фізична особа, а відтак такий позов в силу ст. 19 ЦПК України підвідомчий суду цивільної юрисдикції, як наслідок прийнята судом ухвала від 26.02.2024 є незаконною, також є безпідставними та не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.
Право на звернення до господарського суду в установленному ГПК України порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частини перша, друга статті 4 ГПК України).
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).
Під захистом прав розуміється сукупність дозволених законом певних дій, прийомів, способів, що використовуються особою, право якої порушено або може бути порушено чи оспорюється, з метою відновлення порушеного (оспорюваного) права, припинення правопорушення чи запобігання вчиненню правопорушення та відшкодування спричиненої шкоди, тоді як форми захисту - це такий процесуальний порядок, який забезпечує реалізацію права на захист.
За змістом статті 12 ГПК України провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому ГПК України для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених спеціальним законом про банкрутство.
За правилами юрисдикції господарських судів у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Справи, передбачені пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (частина тринадцята статті 30 цього Кодексу), тобто є справами виключної підсудності.
Таким чином, процесуальний закон встановив імперативне правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, незалежно від моменту виникнення таких вимог.
З цими правилами кореспондуються приписи статті 7 КУзПБ, що визначає основні засади розгляду спорів, стороною в яких є боржник.
Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Отже, стаття 7 КУзПБ у сукупності із зазначеними нормами ГПК щодо предметної та виключної підсудності втілюють принцип концентрації справ з метою підвищення ефективності господарського процесу.
Загалом, завдяки концентрації господарського процесу забезпечується його оперативність, яка відповідає динамічності господарського обороту та меті швидкого відновлення порушеного правового господарського порядку.
Визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження. Такий підхід повністю відображає конструкції статей 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство (Аналогічних висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 08.02.2023 у справі №908/3057/21(908/213/22), від 30.06.2022 у справі №911/3616/21 (911/184/22), від 19.01.2021 у справі №916/97/20).   
Таке розмежування є цілком виправданим з точки зору того, що справи відокремленого позовного провадження мають різний суб`єктний склад сторін спору, предмети і підстави позову, розглядаються та вирішуються господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, на відміну від спрощеного порядку розгляду заяв, скарг і клопотань в основній справі про банкрутство. (Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15.02.2021 у справі №910/11664/20,  від 23.02.2023 у справі №3/60"Б" (906/1/21)).
Таким чином законодавець вкотре підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц, від 28.01.2020 у справі №50/311-б, від 18.02.2020 у справі №918/335/17, від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20), постановах Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №914/2252/20(914/2794/21), від 30.01.2020 у справі №921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі №910/1116/18, від 12.01.2021 у справі № 334/5073/19).
Згідно ч. 2 ст.61 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.
Тлумачення ст. 1, 60, 61 КУзПБ дає підстави для висновку про те, що арбітражний керуючий - ліквідатор у відносинах з третіми особами при пред`явленні вимоги про притягнення до субсидіарної відповідальності є органом, особою, уповноваженою представляти боржника. Він діє в цій ситуації як представник боржника і діє не у власних інтересах, а безпосередньо у інтересах боржника і опосередковано у інтересах кредиторів, оскільки стягнення заявлених сум має здійснюватися на користь боржника і включатися до складу ліквідаційної маси, які можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленій КУзПБ.
Системний аналіз п. 12 ч. 1 ст. 20 ГПК України та ст. 61 КУзПБ дають підстави стверджувати, що вимога про притягнення до субсидіарної відповідальності є вимогою майнового характеру боржника у розмірі, який визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою, і за своєю правовою природою є вимогою про відшкодування збитків завданих саме боржнику протиправними діями/бездіяльністю з вини його засновників (учасників) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, що призвели до банкрутства боржника та до неможливості виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредиторами.
На переконання колегії суддів, це майновий спір між боржником в особі його представницького органу - ліквідатора і особами, вказаними у ст. 61 КУзПБ, про відшкодування збитків боржнику.
Отже, вимоги ліквідатора про притягнення до субсидіарної відповідальності та стягнення певної суми на користь боржника є майновим спором, стороною якого є боржник, а відтак розгляд та вирішення цього спору підходить під регулювання ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України.
При цьому, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 20.10.2022 року у справі №911/3554/17(911/401/21) дійшов висновку, що заява ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на особу винну у доведенні до банкрутства боржника розглядається за правилами ГПК України у межах справи про банкрутство в порядку, визначеному ст. 7 КУзПБ.
Вищенаведені обставини спростовують твердження ОСОБА_1 про підвідомчість даного спору про покладення на фізичну особу субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника суду цивільної юрисдикції.
Таким чином, посилання апелянта на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвалу місцевого господарського суду прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.
Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24) залишити без задоволення.
2. Ухвалу господарського суду Черкаської області від 04.04.2024 року у справі №5026/1357/2012(925/229/24) залишити без змін.
3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
4. Справу повернути до господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Повний текст постанови підписано 01.07.2024 року.

Головуючий суддя                                                            О.М. Остапенко 

Судді                                                                                С.В. Сотніков

                                                                                В.О. Пантелієнко