ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 658/584/15-ц
провадження № 61-2095св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:            
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 28 вересня 2021 року в  складі судді                     Подіновської Г. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від                      22 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В.,                  Воронцової Л. П., Кузнєцової О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                     ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 10 червня 1995 року вона перебуває з ОСОБА_2 у шлюбі. 
 
Під час шлюбу 11 грудня 1997 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за 11 000,00 гривень та квартиру АДРЕСА_2 за 12 000,00 гривень з яких складається окремий будинок.
Зазначала, що спірне житло, хоча і придбане у період шлюбу, однак за її власні кошти, отримані від продажу належної їй та її неповнолітнім дітям на праві спільної часткової власності квартири, що розташована на                                 АДРЕСА_3 , та від продажу квартири, що належала її матері ОСОБА_3 , розташованої на                         АДРЕСА_4 .
Посилаючись на наведене, просила суд визнати за нею право власності на квартири АДРЕСА_5 та   АДРЕСА_6 на АДРЕСА_17 ( АДРЕСА_7 та виділити їй зазначене житло.
Крім того, ними за спільні кошти було придбано інше рухоме майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме: вантажно-пасажирський мікроавтобус «АВІА», реєстраційний номер НОМЕР_5, вартістю                            12 000,00 грн; автомобіль «Фіат-рітмо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю  10 400,00 грн; автомобіль «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 17 000,00 грн; автомобіль «Фіат-рітмо», реєстраційний номер                       НОМЕР_3 , вартістю 4 000,00 грн; масажне ліжко «нуга-бест», вартістю 15 000,00 грн; морозильну камеру «Беко», об`ємом 400 л., вартістю                    4 000,00 грн; м`який куток бордового кольору, який складається з двох диванів та двох розкладних крісел, вартістю 8 000 грн; телевізор «JVS», вартістю 3 000,00 грн; телевізор «Грюндік», вартістю 2 400,00 грн; стінку меблеву, вартістю 1 000,00 грн; комп`ютер із монітором, вартістю                       4 000,00 грн; пилосос із вологим прибиранням, вартістю 2 500 грн; мотоблок, вартістю 8 000,00 грн.
Оскільки відповідач проживає окремо, згоди щодо добровільного поділу спільного рухомого майна не надає, просила суд виділити їй та визнати право власності на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8 , а також поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на масажне ліжко «нуга-бест», вартістю 15 000,00 грн; морозильну камеру «Беко», об`ємом 400 л., вартістю 4 000,00 грн; м`який куток бордового кольору, який складається з двох диванів та двох розкладних крісел, вартістю                          8 000,00 грн; телевізор «JVS», вартістю 3 000,00 грн; стінку меблеву, вартістю 1 000,00 грн; комп`ютер із монітором, вартістю 4 000,00 грн; пилосос із вологим прибиранням, вартістю 2 500,00 грн. 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про виключення з обсягу позовних вимог вимоги щодо автомобілів:                          «Фіат-рітмо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 , «Фіат-рітмо» реєстраційний номер 14-74 ІН.
12 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про поділ спільного майна подружжя та просив визнати за ним право особистої приватної власності на частину спільно набутого майна подружжя, а саме: на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 135,7 кв. м, житловою площею 38,1 кв. м, із господарчими та побутовими будівлями та спорудами - тамбур «а-5», частина сараю «Б», споруди № НОМЕР_4 , АДРЕСА_10 ; для забезпечення функціонування квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8 залишити в загальному користуванні інженерні комунікації (каналізації, водопостачання, електропостачання, газопостачання).
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від                          24 грудня 2015 року, з врахуванням ухвали Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 19 травня 2016 року про усунення описки у рішенні, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно: телевізор «JVS», вартістю 3 000,00 грн, морозильну камеру «Ardo», об`ємом 400 л., вартістю 2 197,00 грн, пилосос із вологим прибиранням, вартістю 2 500,00 грн, стінку мебельну, вартістю 1 000,00 грн. У порядку розподілу зазначеного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 : пилосос із вологим прибиранням, вартістю 2 500,00 грн, морозильну камеру «Ardo», об`ємом 400 л, вартістю 2 197,00 грн; у власність ОСОБА_2 виділено: телевізор «JVS», вартістю 3 000,00 грн, стінку меблеву, вартістю 1 000,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні вимоги про поділ вантажно-пасажирського мікроавтобуса «АВІА», державний номер НОМЕР_5 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано вантажно-пасажирський мікроавтобус «АВІА», державний номер НОМЕР_5 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Визнано за ОСОБА_1 та                  ОСОБА_2 право власності за кожним на частику автомобіля «АВІА» 31, 1986 року випуску, синього кольору, шасі № НОМЕР_6 , двигун № НОМЕР_7 , державний номер НОМЕР_5 , залишивши цей автомобіль у спільній частковій власності сторін. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Передаючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції вказав, що відмовляючи у позові про визнання за ОСОБА_1 право власності на спірні квартири, суди керувались тим, що позивачем не доведено, що спірні квартири були придбані виключно за її особисті кошти, оскільки вартість спірних квартир склала 23000 гривень, а продаж квартир, на які посилається позивач, вчинено на загальну суму 13757 гривень. Разом з тим суди не встановили на придбання якої із двох квартир по АДРЕСА_7 витрачалися отримані позивачем від продажу квартир кошти, оскільки загальна сума від їх продажу склала 13 575,00 гривень, що перевищує вартість кожної з квартир по АДРЕСА_7 (12 000,00 грн та 11 000,00 грн), і чи є одна зі спірних квартир особистою приватною власністю позивачки, а інша - спільною сумісною власністю. Крім того, Вищий спеціалізований суд України зазначив, що суди не встановили обсяг спільного майна подружжя, оскільки з матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом від                       18 січня 1997 року № 13394 ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_11 .
05 лютого 2020 року ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем за зустрічним позовом відповідної заяви.
При новому розгляду справи рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 28 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 88/100 часток квартири АДРЕСА_8 .
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та                           ОСОБА_2 таке майно:
- 12/100 часток квартири АДРЕСА_8 ;
- квартиру АДРЕСА_9 ;
- телевізор «JVS», вартістю 3 000,00 грн;
- стінку меблеву, вартістю 1 000,00 грн;
- телевізор «Грюндік», вартістю 2 400,00 грн;
- пилосос із функцією вологого прибирання, вартістю 2 500,00 грн;
- автомобіль «АВІА 31», 1986 року випуску, синього кольору, шасі                                № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю                         12 000,00 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на таке майно:
- 6/100 квартири АДРЕСА_8 ;
- 50/100 квартири АДРЕСА_9 ;
- телевізор «JVS», вартістю 3 000,00 грн;
- стінку меблеву, вартістю 1 000,00 грн;
- телевізор «Грюндік», вартістю 2 400,00 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на таке майно:
- 6/100 квартири АДРЕСА_8 ;
- 50/100 квартири АДРЕСА_9 ;
-  пилосос з функцією вологого прибирання, вартістю 2 500,00 грн;
- автомобіль «АВІА 31», 1986 року випуску, синього кольору, шасі                             № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номре НОМЕР_5, вартістю                            12 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між вартістю виділеного майна в сумі 8 100,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_8 була придбана частково за рахунок коштів, отриманих позивачкою від продажу квартири в м. Стрий Львівської області, яка належала їй та її дітям до шлюбу з відповідачем, вартість якої складала 9 728,00 гривень, оскільки між продажем указаної квартири та придбанням кв. АДРЕСА_8 минув короткий проміжок часу, та визначив частку позивачки у вартості вказаної квартири АДРЕСА_12 .
Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивачки щодо набуття права особистої приватної власності на іншу частину спірного нерухомого майна за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири у м. Стрий Львівської області, яка належала матері позивачки ОСОБА_3 .
Щодо поділу рухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що за час шлюбу сторони придбали це майно за спільні кошти, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. Суд відмовив у задоволенні вимог щодо поділу м`якого кутка та мотоблока спільною сумісною власністю, оскільки позивач не надала суду доказів придбання вказаного майна. 
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 28 вересня 2021 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим тане вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
09 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить частково скасувати оскаржені судові рішенняв частині поділу квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ним та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на вказане майно по 1/2 частині за кожним.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 725/1776/18, від 06 лютого 2018 року в справі                           № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц, від                   04 березня 2020 року в справі № 761/22696/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення вимог про поділ двох квартир, в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору в частині поділу квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8 .
Суди помилково визнали, що квартира АДРЕСА_6 була придбана частково за рахунок коштів, отриманих позивачкою від продажу квартири в м. Стрий. Суди не встановили, що отримані від продажу зазначених позивачкою квартир гроші були вкладені у придбання спірного житла, яке є спільною власністю подружжя. 
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2024 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 28 вересня 2021 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року.
Відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Каховського міськрайонного суду Херсонської області цивільну справу № 658/584/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року направлено до Нововороновського районного суду Херсонської області копії матеріалів касаційного провадження № 61-2095ск24 для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження у справі № 658/584/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності.
05 червня 2024 року матеріали цивільної справи з Нововороновського районного суду Херсонської області надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1995 року, який розірваний на підставі рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від                             09 грудня 2015 року.
12 вересня 1997 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужила квартиру АДРЕСА_13 за 9 728,00 гривень.
18 червня 1997 року ОСОБА_2 , діючи від імені матері ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , продав квартиру АДРЕСА_14 за 3 847,00 грн.
11 грудня 1997 року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_15 за 12 000,00 гривень. 
11 грудня 1997 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_16 за 11 000,00 гривень.
Рішенням Роздольнянської сільської ради Каховського району від 23 лютого 2005 року № 14 «Про інвентаризацію житлового фонду населених пунктів Роздольнянської сільської ради та перенумерацію будинків» нумерацію будинку АДРЕСА_7 змінено на № 5.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції  є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема суди не врахували висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №  910/7164/19, від 21 січня 2021 року у справі № 755/6962/19, від 10 квітня 2019  року у справі № 390/34/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 910/8060/19, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов?язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов?язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Враховуючи зазначені правові норми і порядок набуття спільного майна, його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).
Вказані норми узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. 
Зокрема, положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірні квартири були придбані за її особисті кошти, отримані від продажу належної їй та її неповнолітнім дітям квартири, а також за кошти отримані від продажу квартири, що належала її матері у м. Стрий Львівської області.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вирішуючи вимоги щодо поділу квартир, урахував факт продажу 12 вересня 1997 року позивачкою належної їй квартири за 9 728,00 гривень у вартості однієї з придбаних квартир, що є предметом спору.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих  справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи, є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                             у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Разом із цим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року направлено до  Нововороновського районного суду Херсонської області копії матеріалів касаційного провадження № 61-2095ск24 для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження у справі № 658/584/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності.
Як видно з матеріалів касаційного провадження, підставою для винесення ухвали Верховного Суду від 11 квітня 2024 року було те, що вимоги ухвали Верховного Суду від 14 березня 2024 року про направлення справи до суду касаційної інстанції не виконано, справа до суду не надійшла, що унеможливлювало розгляд цієї справи судом касаційної інстанції.
Відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя від 30 травня 2023 року                     № 566/0/15-23 територіальна підсудність судових справ Каховського міськрайонного суду Херсонської області визначена за Нововороновським районним судом Херсонської області.
05 червня 2024 року матеріали цивільної справи із Нововороновського районного суду Херсонської області надійшли до Верховного Суду.
Таким чином, обставини, за яких матеріали касаційного провадження                       № 61-2095ск24 направлялись до Нововороновського районного суду Херсонської області для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження у справі № 658/584/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, перестали існувати.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1 - 6 частини першої цієї статті.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування ухвали Верховного Суду від 11 квітня 2024 року та прийняття у справі постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення в оскарженій частині  - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Ухвалу Верховного Суду від 11 квітня 2024 року скасувати.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від                             28 вересня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від                      22 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартир АДРЕСА_5                  та  АДРЕСА_8 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                        
         Судді:                                                                                                М. Є. Червинська

 Є. В. Коротенко

  В. М. Коротун