20.08.24
22-ц/812/1262/24
Провадження № 22-ц/812/1262/24 Головуючий суду першої інстанції Микульшина Г.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 серпня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/3152/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г.А. , повний текст якого складено 20 червня 2024 року, в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Акціонерного товариства «Акцент -Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, 

В С Т А Н О В И В:

24 квітня 2024 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк», Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.
Позов мотивований тим, що 04 травня 2017 року відповідач приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» з метою отримання батьківських послуг та відкриття банківського рахунку, в зв`язку з чим нею було підписано відповідну Анкету-заяву. 
На підставі зазначеної Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідачці було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку. 
Відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 07 квітня 2024 року у неї утворилась заборгованість перед Банком у сумі 46 703.51 грн.
Посилаючись на викладене АТ «А-Банк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором від 04 травня 2017 року у розмірі 46 703.51 грн, з яких: 28 048.59 грн – заборгованість за кредитом, 18 654.92 заборгованість за відсотками. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за договором від 04 травня 2017 року за період з 04 травня 2017 року по 07 квітня 2024 року в розмірі 17 165.64 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» судовий збір у розмірі 1 112.79 грн. 
В задоволенні іншої частини вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що надані сторонами докази та встановлені у справі обставини свідчать про відсутність підстав для нарахування та сплати відсотків за користування коштами та комісії. Підтвердження прийняття відповідачкою Умов та тарифів зі сплати процентів і комісії за наданими банком витягами з Умов та Тарифів, як складової частини кредитного договору приєднання, є неприпустимим за неналежністю наданих доказів. За такого відсутні підстави для зарахування у суму заборгованості процентів та комісії. 
Не погодившись з рішенням суду АТ «А-Банк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права просило його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» підтвердив факт ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, боржник користувалась кредитом, значить ознайомилась з Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ «А-Банк» і погодилась з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти.
Своїм підписом під ретельно прочитаним кредитним договором позичальник підтвердив факт виконання банком усіх переддоговірних формальностей, щодо яких є застереження у чинному на той час законодавстві, в тому числі й постанові правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, і саме це є доказом обізнаності позичальника з усіма умовами кредитування на момент підписання кредитного договору.
Позичальник отримала кредитну картку та скористалась кредитними коштами, тобто вона погодилась з умовами, що діяли на момент зняття коштів і вже повинна сплачувати процентну ставку.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України суд повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки НБУ.
Суд повинен був стягнути з відповідачки заборгованість за тілом кредиту, як це фактично зробив Верховний Суд в своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, на яку посилається суд першої інстанції.
Сумніви суду першої інстанції стосовно розрахунку заборгованості є необґрунтованими.
Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві відповідачка зазначає, що судом першої інстанції вірно надано оцінку всім обставинам справи та стягнуто з відповідачки суму тіла кредиту без врахування відсотків, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України ( в редакції на час подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 04 травня 2017 року відповідач ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «А-Банк» з метою укладання кредитного договору та отримання кредитної картки.
 
На підставі вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» відповідачці надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення, погодилась з його умовами та погодилась отримати примірник договору шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.a-bank.com.ua. Крім того відповідачка погодилась з тим, що зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті АТ «А-Банк».
 
Позивач додав до позовної заяви витяг з Умов та правила надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», розмішеного на сайті https:// www.a-bank.com.ua/terms та тарифи банку, які не містять підпису відповідачки та дати затвердження.
 
Наданою позивачем довідкою підтверджується, що відповідачці ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_1 за наступними картками: № НОМЕР_2 строком дії до вересня 2020 року; № НОМЕР_3 строком до грудня 2024 року.
 
Згідно довідки про зміну кредитного ліміту, 04 травня 2017 року кредитний ліміт на картковому рахунку відповідачки становив 1 300 грн, в подальшому неодноразово змінювався та 23 вересня 2023 року збільшений до 28 100 грн. 
 
Відповідно виписці по картці відповідачка в період з 10 грудня 2017 року по 10 квітня 2022 року користувалася кредитною карткою, здійснювала зняття готівки, придбання послуг.
 
Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за договором від 04 травня 2017 року станом на 07 квітня 2024 року існує заборгованість в сумі 46 703.51 грн, що складається з: заборгованості за кредитом – 28 048.59 грн; заборгованості по відсотками – 18 654.92 грн.
 
АТ «А-Банк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «Акцент-Банк» у зв`язку з тим, що рішенням загальних зборів акціонерів від 25 квітня 2018 року змінено організаційно-правову форму та назву позивача з ПАТ «Акцент-Банк» на АТ «А», про що зазначено у пункті 1.1. Статуту АТ «А-Банк.
 
За приписами частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання колегії суддів апеляційного суду рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам.
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 стаття 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У заяві позичальниці на отримання кредитної картки від 04 травня 2017 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту та інших платежів.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, виписки з особового рахунку по картці, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та тарифи банку, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий банком Витяг з Умов та правил та тарифи користування кредитною карткою були надані при укладенні договору позичальниці та яка ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та їх розміри, порядок нарахування та сплати, а також можливість списання Банком за рахунок позичених коштів різного роду комісій.
Разом з тим, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «А-Банк», не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 травня 2017 року шляхом підписання Анкети-заяви про надання банківських послуг.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення процентів по кредиту та інші виплати. 
Саме такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
В цій постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Приписи частини 4 статті 263 ЦПК України визначають, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За такого, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ «А-Банк» дотрималося основних засад цивільного законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати процентів.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату процентів у розмірах, інших платежів, визначених банком, виду картки, яку отримав позичальник, надані Умови та Правила надання банківських послуг самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
З цих підстав апеляційний суд відхиляє посилання скаржника у справі на те, що договір приєднання підпису під публічно розміщеними умовами не потребує. 
Апеляційний суд також не погоджується з доводами скаржника про обов`язок суду стягнути проценти за користування позиченими коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України з огляду на таке. 
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Отже в договорі між позикодавцем та позичальником повинні узгоджуватися умови щодо розміру та порядку сплати процентів, у разі не встановлення розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (стаття 1048 ЦК України).
Як встановлено судом першої інстанції ні розмір процентів, ні порядок їх сплати договором між сторонами не визначені. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом ( частина 3 стаття 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина 4 стаття 12 ЦПК України).
При зверненні до суду Банк у позові зазначив матеріально-правову вимогу до відповідача, що випливає зі спірних правовідносин (предмет позову), а також зазначив підстави позову, якими є обставини (юридичні факти), з наявністю яких або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.
В позовній заяві Банк зазначав як підставу позову укладення між сторонами кредитного договору, а саме підписання відповідачкою заяви та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами Банку, де визначаються розмір процентної ставки, порядок сплати процентів.
Саме з цими обставинами була ознайомлена відповідачка, отримавши на свою адресу копію позовної заяви та додатки до неї.
Саме ці обставини досліджував суд першої інстанції та відповідно до цих обставин розглянув спір. 
Будь-яких юридичних фактів, пов`язаних із застосуванням до спірних правовідносин положень частини 1 статті 1048 ЦК України та посилань на такі факти в частині обрахувань заборгованості за кредитним договором з урахуванням рівня облікової ставки Національного банку України позовна заява не містить.
За приписами частини 3 статті 49 ЦПК України підстави позову можуть бути змінені протягом розгляду справи. При цьому позивач замість указаних юридичних фактів посилається на інші, що обґрунтовують ту саму вимогу, але не повинен виходити за межі спірного матеріально-правового правовідношення. Між тим, АТ «А-Банк» таким правом позивача щодо зміни підстав позову не скористалося. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування грошовим кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Та обставина, що відповідач доводи банку в обґрунтування заявлених вимог не спростував, про що зазначає скаржник, не дає підстав для суду вирішувати спір у справі всупереч наданих доказів лише на підставі позицій сторін.
Скаржнику слід врахувати, що принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. 
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Така правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 917/1307/18.
Отже апеляційний суд погоджується з відмовою в задоволенні позовних вимог щодо стягнення частини заборгованості за кредитом у розмірі 29 537 грн 87 коп, оскільки суд першої інстанції правильно вважав, що зазначена сума була безпідставно врахована Банком на погашення процентів, різного виду комісії, що не передбачено умовами Анкети-заяви.
Фактичне використання кредитної картки позичальником, що свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних правовідносин, не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги в цій справі в частині стягнення боргу за відсотками, іншими платежами, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів. При цьому наявність правовідносин між сторонами під сумнів судом не ставиться, що й призвело до часткового задоволення позовних вимог у справі в частині стягнення неповернутого відповідачкою боргу.
До спірних правовідносин також не підлягають застосуванню положення частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua.terms), неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» у період з моменту виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, які є найбільш сприятливими для задоволення позову.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, за відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших платежів, наданий банком витяг з тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 705/6051/15-ц, від 09 липня 2018 року № 202/19403/13ц, що, на думку скаржника, повинні бути враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, не заслуговують на увагу з огляду на те, що судові рішення у цих справах ухвалювались без врахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Між тим, у справі, що переглядається, з огляду на ієрархію судових рішень, застосуванню підлягають правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у зазначеній постанові.
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог Банком не оскаржувалося, тому судом апеляційної інстанції не перевірялось.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо відмови у стягненні на користь Банку заборгованості за договором у розмірі 29 537.87 грн ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню в цій частині не підлягає. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий  Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 20 серпня 2024 року.