справа № 372/3454/14-ц                                   головуючий у суді І інстанції Тиханський О.Б.
провадження № 22-ц/824/9373/2024               суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
26 червня 2024 року                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Лобоцької В.П.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою  представником Ковальчук Анною Сергіївною , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року у справі за скаргою  ОСОБА_1  про визнання дій державного виконавця неправомірними, скасування постанов, зацікавлені особи: Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», - 
 
В С Т А Н О В И В: 
 
             У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою та просила зобов`язати Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт на все майно, яке належить   ОСОБА_1 , на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 09 квітня 2015 року в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, реєстраційний номер обтяження 9482488.
Скарга обґрунтована тим, що 09 квітня 2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа. 07 жовтня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 19 січня 2024 року представник ОСОБА_1 звернувся до Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ МІЮ (м. Київ) із заявою про припинення чинності арешту на все нерухоме майно. Станом на сьогоднішній день арешт не знятий та не скасований у межах виконавчого провадження. Повернення виконавчого листа стягувачу є однією із форм закінчення виконавчого провадження, що у розумінні вимог вказаного закону передбачає зняття арешту та скасування вжитих раніше заходів примусового виконання рішення. З 02 жовтня 2015 року виконавче провадження підлягало закриттю, арешт підлягав скасуванню. Водночас, весь цей час у ДРРП значиться чинним. Накладений арешт на належне ОСОБА_1 майно за відсутності виконавчого провадження, в межах якого він накладався, є порушенням прав останньої, як власника майна, вільно розпоряджатися належним їй майном. Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника. Окрім того, стягувач більше 8 років перебуває у стані припинення, відступлення права вимоги не відбулося, оскільки існує обов`язок нового чи первісного кредитора повідомляти про відступлення права вимоги, а також із заявою про заміни сторони у справі № 372/3454/14-ц не зверталися.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що права боржника є порушеними, оскільки він не може розпоряджатися належним йому майном через наявність арешту на це майно, за відсутності підстав для арешту у зв`язку з ліквідацією кредитора (стягувача). У такому разі відпала потреба у забезпеченні такого зобов`язання, а тому права боржника підлягають судовому захисту шляхом зняття арешту з майна. Наявність протягом тривалого часу (8 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Виконавчий документ повернуто стягувачу ще 07 жовтня 2015 року, виконавче провадження знищено, повторно виконавчий документ на даний час не пред`явлений, відкритого виконавчого провадження немає. У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження. У зв`язку з цим, звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, буде ефективним способом захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) вказує на те, що повернення виконавчого документу стягувачу не є підставою для закінченням виконавчого провадження в порядку ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та в межах такого виконавчого провадження призводить до наслідків скасування вжитих заходів примусового виконання. Стаття 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювала прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника, оскільки арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Скаржник  ОСОБА_1 та її представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явились.
Представником скаржника адвокатом Стефанович І.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки попередній адвокат ОСОБА_1 Ковальчук А.С. не передала скаржнику матеріали адвокатського досьє.
Апеляційний суд вважає зазначені представником причини неявки в судове засідання не поважними, оскільки не передача скаржнику матеріалів адвокатського досьє попереднім адвокатом не є обставиною, яка свідчить про об`єктивні, непереборні труднощі, які не залежать від скаржника та її представника та унеможливлюють їх явку до суду.
За таких обставин апеляційний суд відмовляє в задоволенні клопотання представника скаржника адвоката Стефанович І.В. про відкладення розгляду справи.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу відповідає закону. Боржником не доведено наявність порушень у діях чи бездіяльності державного виконавця, які можуть бути предметом розгляду по суті судом у даній категорії справ.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року у справі №2-1189/24 позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором № 003-28629-211112 від 21 листопада 2012 року в розмірі 26 040 грн. 99 коп., що станом на 19 травня 2014 року складається із заборгованості за тілом кредитом в розмірі 10 127 грн. 91 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 3 715 грн. 09 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 2 823 грн. 85 коп., заборгованості за комісією в розмірі 9 374 грн. 14 коп., а також судові витрати в розмірі 260 грн. 41 коп., всього 26 301 грн. 40 коп. 
15 січня 2015 року Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-1189/24 на підставі вказаного рішення суду.
Постановою державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) ВП № НОМЕР_2 від 09 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника.
07 жовтня 2015 року державним виконавцем ВДВС Обухівського РУЮ винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
19 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ВДВС Обухівського РУЮ з заявою про зняття арешту та заборон.
Листом № 7729 від 26 січня 2024 року Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) зазначив, що задоволення заяви неможливе, питання відновлення чи подальшого завершення виконавчого провадження може бути врегульовано в судовому порядку, арешт може бути знятий за рішенням суду.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 362529842 від 19 січня 2024 року вбачається, що на майно ОСОБА_1 накладено арешт державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області на підставі постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 09 квітня 2015 року.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 вказує на те, що накладений арешт на належне їй майно за відсутності виконавчого провадження, в межах якого він накладався, є порушенням прав останньої, як власника майна, вільно розпоряджатися належним їй майном.
Зі змісту постанови державного виконавця від 07 жовтня 2015 року вбачається, що виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент повернення виконавчого документа стягувачу) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Згідно ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. 
ОСОБА_1 також вказує на те, що наявність протягом тривалого часу (8 років) нескасованого арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
У той же час, втручання у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 є законним та здійснено виконавцем на підставі закону, а саме ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент накладення арешту на майно). Невиправданим втручання у право мирно володіти своїм майном матиме місце у тому випадку, коли боржником у повному обсязі виконано рішення суду про стягнення боргу, а арешт продовжує діяти та безпідставно не знятий виконавцем. 
Разом з тим, вказуючи на незаконність дій державного виконавця, які виразились у відмові в скасуванні накладеного арешту, скаржник не надав суду жодного доказу виконання ним рішення суду про стягнення з нього боргу.
За змістом ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
З огляду на відсутність порушень вимог закону в діях державного виконавця, який не був зобов`язаний знімати арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого документу стягувачу (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент повернення виконавчого листа), останній не може бути зобов`язаний до вчинення дій, які не є обов`язковими для нього.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Ковальчук Анною Сергіївною , залишити без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 28 червня 2024 року.
 
Головуючий                                                                               Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                              Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                       Яворський М.А.