ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року	Львів	Справа № 460/9665/23 пров. № А/857/7817/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                     Сеника Р.П.,
суддів                                         Судової-Хомюк Н.М., Обрізка І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №460/9665/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
суддя у І інстанції – Махаринець Д.Є.,
час ухвалення рішення – 28 лютого 2024 року,
місце ухвалення рішення  м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі  позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – апелянт, відповідач 1, ГУ ПФ України в Рівненській області), в якому просив суд:
-визнати протиправною відмову відповідача 1, викладену у листі №1700-0214-8/60367 від 17.11.2022 в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
-зобов`язати відповідача 1 призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з дня подання заяви про призначення пенсії, з 09.11.2022, зобов`язавши відповідача зарахувати до загального страхового стажу наступні періоди трудової діяльності: з 01.09.1982 по 16.07.1982 період навчання в Сарненському професійно-технічному училищі №21, з 05.08.1985 по 24.10.1985 період роботи в Сарненській райсільсьгосптехніці, з 09.11.1985 по 05.11.1987 період проходження строкової військової служби, з 15.01.1988 по 24.03.1989 період роботи на посаді електромонтера Сарненської ЦРЛ, з 24.03.1989 по 10.01.1992 період роботи в Ремонтно-будівельному кооперативі «Случ», з 03.1993 по 01.12.1993 період роботи в Державному комерційному підприємстві «Валерія», з 01.10.2000 по 31.12.2010, з 01.01.2011 по 31.10.2022 період зайняття підприємницькою діяльністю на спрощеній системі оподаткування.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з урахуванням ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», його вік та стаж є достатніми для призначення даного виду пенсії.
Оскільки спірне рішення порушує його права, свободи та інтереси, звернувся до суду з позовом за їх захистом.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 у цій справі  Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залучене до участі у справі як другий відповідач (далі – відповідач 2, ГУ ПФ України в Черкаській області).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Черкаській області від 16.10.2022 №172650005653; зобов`язано ГУ ПФ України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 15.01.1988 по 24.03.1989 в Сарненській районній лікарні, з 24.03.1989 по 10.01.1992 в Ремонтно-будівельному кооперативі «Случ», з 03.11.1993 по 01.12.1993 в Державному комерційному підприємстві «Валерія»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.11.2022 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Черкаській області судовий збір в розмірі 536,80грн.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач 1, ГУ ПФ України в Рівненській області, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що основною умовою для зменшення пенсійного віку для осіб, які проживають в Чорнобильській зоні є підтвердження періоду проживання або роботи в цій зоні та необхідний страховий стаж на момент звернення.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що станом на 09.11.2022 необхідний страховий стаж має складати 29 років, а оскільки позивач просить зменшити пенсійний вік на 5 років, то і стаж на момент звернення має зменшитися на 4 років та становить 24 роки.
Згідно з поданими документами період проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю становить 26 років 07 місяців 19 днів, однак підстав для зарахування позивачу періоду роботи: з 15.01.1988 по 24.03.1989 в Сарненській районній лікарні до страхового стажу немає, оскільки відсутня назва організації, в яку прийнято позивача; з 24.03.1989 по 10.01.1992 в Ремонтно-будівельному кооперативі «Случ» до страхового стажу немає, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення; з 03.11.1993 по 01.12.1993 в Державному комерційному підприємстві «Валерія» до страхового стажу немає, оскільки відсутній підпис відповідальної особи.
Згідно з поданими документами до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж станом на 09.11.2022 позивача становить 18 років 07 місяців 15 днів.
Також апелянт вказав, що судом першої інстанції не враховано майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору, оскільки державні асигнування спрямовуються лише на виплату пенсій, то відповідач не має можливості сплатити судовий збір.
Просив скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у цій справі та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Доказів того, що позивач не працював або відповідні записи в трудовій книжці про період такої роботи, який не зарахований до страхового стажу є сфальсифікованими або мають підробний характер управлінням Пенсійного фонду не надано.
Суд першої інстанції вважав, що, в даному випадку, позивач не може бути позбавлений свого права на включення при обрахунку страхового стажу періодів роботи з 15.01.1988 по 24.03.1989, з 24.03.1989 по 10.01.1992, з 03.11.1993 по 01.12.1993 лише через зауваження пенсійного органу до оформлення трудової книжки позивача, тобто у зв`язку з обставинами, що виникли не з вини позивача, та на які він не міг вплинути.
Чинним законодавством визначено значний обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду України при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення. При цьому, органом Пенсійного фонду не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ним вчинялись відповідні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження відповідного періоду роботи позивача.
Таким чином, орган Пенсійного фонду протиправно не врахував позивачу до страхового стажу період роботи з 15.01.1988 по 24.03.1989, з 24.03.1989 по 10.01.1992, з 03.11.1993 по 01.12.1993.
Поряд з цим, суд першої інстанції зазначив, що розрахунок стажу позивача для призначення пенсії у матеріалах справи відсутній, що позбавляє можливості встановити чи зараховані відповідні періоди трудової діяльності (навчання, військової служби, провадження підприємницької діяльності) які просить позивач зарахувати до його страхового стажу та якщо не зараховані, то які саме.
Відповідно до рішення про відмову у призначенні пенсії органом Пенсійного фонду до страхового стажу не враховано періоди трудової діяльності позивача з 15.01.1988 по 24.03.1989, з 24.03.1989 по 10.01.1992, з 03.11.1993 по 01.12.1993. 
Відтак, підстави для зарахування періоду навчання в Сарненському професійно-технічному училищі №21 з 01.09.1982 по 16.07.1982, періоду роботи в Сарненській райсільсьгосптехніці з 05.08.1985 по 24.10.1985, періоду проходження строкової військової служби з 09.11.1985 по 05.11.1987, періоду зайняття підприємницькою діяльністю на спрощеній системі оподаткування з 01.10.2000 по 31.12.2010, з 01.01.2011 по 31.10.2022 наразі відсутні.
З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання ГУ ПФ України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ, з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сарни Рівненської області. Зареєстроване місце проживання з 06.07.1988 м. Сарни, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Сарненським РВ УМВС України в Рівненській області 14.09.2006.
Позивач є особою потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією17.06.1999.
Довідкою Центру надання адміністративних послуг Сарненської міської ради Рівненської області від 08.11.2022 №336/09-13-08 підтверджується, що позивач зареєстрований в АДРЕСА_1 з 20.11.1987 по 12.01.1998, з 06.07.1998 по даний час.
09.11.2022 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». До такої заяви позивач додав: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, військовий квиток, диплом про навчання, довідку з ДПІ про облік як суб`єкта підприємницької діяльності, документи про місце проживання, посвідчення постраждалого від ЧАЕС, трудову книжку. Дана заява зареєстрована в органі Пенсійного фонду 09.11.2022 за №4760.
За принципом екстериторіальності, заяву позивача розглядало ГУ ПФ України в Черкаській області, яке рішенням від 16.10.2022 №172650005653 відмовило в призначенні пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з огляду на відсутність страхового стажу.
У цьому рішенні вказано, що страховий стаж становить 18 років 7 місяців 15 днів. За доданими до страхового стажу не зараховано період роботи з 15.01.1988 по 24.03.1989, оскільки відсутня назва організації, в яку прийнято заявника, період роботи з 24.03.1989 по 10.01.1992, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу на звільнення, період роботи з 03.11.1993 по 01.12.1993, оскільки відсутній підпис відповідальної особи. Період проживання заявника в зоні посиленого радіологічного контролю становить 26 років 7 місяців 19 днів.
Листом від 17.11.2022 №1700-0214-8/60367 відповідач повідомив позивача, що за його заявою від 09.11.2022 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» через відсутність необхідного страхового стажу. Вказано, що страховий стаж позивача становить 18 років 7 місяців 15 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 15.01.1988 по 24.03.1989, оскільки відсутня назва організації, в яку прийнято заявника, період роботи з 24.03.1989 по 10.01.1992, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу на звільнення, період роботи з 03.11.1993 по 01.12.1993, оскільки відсутній підпис відповідальної особи.
Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII).
Статтею 1 Закону №796-XII встановлено мету та основні завдання цього Закону, а саме, що він спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.
Отже, метою та завданнями цього Закону є захист громадян, які постраждали внаслідок: 1) Чорнобильської катастрофи; 2) інших ядерних аварій та випробувань; 3) військових навчань із застосуванням ядерної зброї.
При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону №796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 11 Закону №796-XII визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
За правилами ч. 3 ст. 65 Закону №796-XII посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Аналіз вищевикладених норм свідчить про те, що документом, що підтверджує статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є відповідне посвідчення.
При цьому, згідно з ч. 3 ст. 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), серії НОМЕР_2 .
Оскільки належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії ніким не оспорювалась, а посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зон посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), не визнано недійсним та не скасовано у встановленому законом порядку, позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Як свідчать матеріали справи, 09.11.2022 по досягненню повних 55 років, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Вказана заява розглянута ГУ ПФ України в Черкаській області за екстериторіальним принципом, яке 16.10.2022 прийняло рішення №172650005653 про відмову позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю страхового стажу.
Одночасно Пенсійним фондом повідомлено, що зарахований страховий стаж позивача становить 18 років 7 місяців 15 днів, у той же час до страхового стажу не враховано періоди роботи:
-          З 15.01.1988 до 24.03.1989,оскільки відсутня назва організації, в яку прийнято заявника;
-          З 24.03.1989 до 01.12.1992, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення;
-          З 03.11.1993 до 01.12.1993, оскільки відсутній підпис відповідальної особи.
Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, колегія суддів звертає увагу на таке.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).
Станом на час ведення трудової книжки позивача за спірний період, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 №162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція №162), пункти 2.2, 2.3 та 4.1 якої містять положення, подібні положенням пункту 2.2, 2.4 та 4.1 Інструкції №58.
Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки працівників та службовців» та цією Інструкцією.
За п.1 Порядку №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (п.2.2 Інструкції №162).
Пунктом 2.4 Інструкції №162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції №162).
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недоліки записів у трудовій книжці не може бути підставою для незарахування спірних періодів до його страхового стажу та позбавлення його права на пенсійне забезпечення.
Верховний Суд у своїй постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд вказав, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Колегія суддів звертає увагу, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи згідно з записами у трудовій книжці з 15.01.1988 до 24.03.1989, з 24.03.1989 до 01.12.1992, з 03.11.1993 до 01.12.1993.
Слід зазначити, якщо поданих позивачем документів про перерахунку пенсії було не достатньо, відповідно орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково.
Ба більше, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Крім того, суд наголошує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки та інших документів, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
У даному випадку, записи про роботу позивача у період з 15.01.1988 до 24.03.1989, з 24.03.1989 до 01.12.1992, з 03.11.1993 до 01.12.1993 завірені їх печатками та у трудовій книжці відображена інформація про реквізити розпорядчих документів, на підставі яких проводились прийняття та звільнення позивача із займаної посади.
Суд зважає на позицію суду першої інстанції в частині висновків щодо наявності правових підстав для зарахування періодів навчання в Сарненському професійно-технічному училищі №21 з 01.09.1982 по 16.07.1982, періоду роботи в Сарненській райсільсьгосптехніці з 05.08.1985 по 24.10.1985, періоду проходження строкової військової служби з 09.11.1985 по 05.11.1987, періоду зайняття підприємницькою діяльністю на спрощеній системі оподаткування з 01.10.2000 по 31.12.2010, з 01.01.2011 по 31.10.2022 та погоджується, що наразі відсутні підстави для зарахування таких до страхового стажу ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що в спірному рішенні від 06.10.2023 органом Пенсійного фонду до страхового стажу не враховано періоди трудової діяльності позивача з 15.01.1988 по 24.03.1989, з 24.03.1989 по 10.01.1992, з 03.11.1993 по 01.12.1993. Жодних інших періодів роботи, навчання чи проходження військової служби у цьому рішенні не вказано, а суд не є тим органом, якому надані повноваження в сфері призначення пенсій та не може підміняти компетентний орган, не може перебирати на себе функції призначення пенсії щодо самостійного розрахунку стажу, оскільки такі повноваження не входять до компетенції судів.
При цьому, суд вправі лише перевіряти дії відповідача щодо правильності зарахування (не зарахування) того чи іншого періоду до стажу для призначення пенсії. За відсутності розрахунку стажу, у суду відсутні підстави самостійно його розрахувати.
Оскільки належним чином оформленими записами у трудовій книжці позивача підтверджуються періоди його роботи з 15.01.1988 до 24.03.1989, з 24.03.1989 до 01.12.1992, з 03.11.1993 до 01.12.1993, відтак позивач має право на зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи.
Вказане свідчить про те, що рішення від 06.10.2023 не відповідає фактичним обставинам, а також критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України
Право особи на пенсійне забезпечення, не може ставитись в залежність від існування конкретного документу, позаяк збереження таких відомостей не може контролюватися пенсіонером, а тому на нього не може покладатись відповідальність за їх відсутність.
При цьому, належних доказів у підтвердження недостовірності та неправдивості інформації, що міститься в трудовій книжці позивача, матеріали справи не містять, а остання в судовому порядку недійсною не визнавалась.
З практики Європейського суду слідує, що в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
При цьому, у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Правову позицію щодо вирішення питання призначення пенсії висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.
З врахуванням викладеного, оскільки рішення ГУ ПФ України в Черкаській області №172650005653 від 16.10.2022 визнано протиправним, колегія суддів, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання ГУ ПФ України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 09.11.2022 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 15.01.1988 до 24.03.1989, з 24.03.1989 до 01.12.1992, з 03.11.1993 до 01.12.1993.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №460/9665/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повний текст постанови складено 22.07.2024