Справа № 159/5740/23 	Головуючий у 1 інстанції: Чалий А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/547/24  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 липня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К., 
секретар судового засідання Ганжа М. І.,
з участю відповідача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2024 року,  

                                            В С Т А Н О В И В :
У вересні 2023 року  ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що з 16 липня 1995 року вони з відповідачем ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2022 року.
У шлюбі за спільні кошти подружжя було побудовано житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 , загальною площею 186,9 кв.м, житлова площа 88,0 кв.м, допоміжна площа 98,9 кв.м, право власності на який зареєстровано на ім`я відповідача. 
Після розірвання шлюбу відповідач зловживає своїми правами власника та без її відома і згоди, за своєю заявою власника зняв її з реєстрації місця проживання у цьому будинку.
Таким чином, відповідач не визнає її право власності на це майно.
Ураховуючи наведене, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 186,9 кв.м, житловою площею 88,0 кв.м, допоміжною площею 98,9 кв.м та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2024 року позов задоволено.
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 186,9 кв.м, житловою площею 88,0 кв.м, допоміжною площею 98,9 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 705 грн судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про відмову в позові.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність її вимог та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав і просять її задовольнити.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.       
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Для приватного права властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанов Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У частині першій статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Судом встановлено що сторони з 16.07.1995 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.12.2022 (а.с.6-7).
Згідно інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з 02.04.2012 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 14.03.2012 згідно з рішенням виконавчого Комітету Ковельської міської ради від 07.03.2012 № 111. Форма власності – приватна. Частка власності – 1/1 (а.с.18).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у позові необхідно відмовити, оскільки вимог про поділ майна в натурі не заявлено, а ним визнається факт належності позивачці права на 1/2 будинку – відхиляються апеляційним судом з таких підстав.
Факт будівництва на набуття права власності спірного житлового будинку під час перебування сторін у шлюбі відповідачем ОСОБА_1 у судовому засіданні не оспорюється.
Разом із тим, підставою для звернення із цим позовом стали неправомірні дії відповідача щодо позбавлення позивачки реєстрації її місця проживання у своїй власності, якою являється цей будинок, що підтверджено відповідною довідкою Відділу обліку, розподілу та приватизації виконавчого комітету Ковельської міської ради від 06.09.2023 № 14.16/171 (а.с.11).
Згідно цієї довідки позивачку знято з реєстрації місця проживання 28.03.2023 за заявою власника.
А власником зареєстровано лише ОСОБА_1 (а.с.18).
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Ураховуючи наведене, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а містять суб`єктивне тлумачення відповідачем норм законодавства.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                    П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.      

Головуючий – суддя      

Судді