ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року
м. Київ
справа № 433/2420/18
провадження № 61-11754св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в інтересах якого діє адвокат Гребенар Олексій Володимирович, на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Суського О. І., та постанову Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Стахової Н. В., Кострицького В. В., Лозко Ю. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
30 листопада 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 і 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову вказувало, що 28 травня 2010 року Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 уклали договір кредитної відновлювальної лінії № 425, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 800 000 грн, а позичальник - прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити 27 % річних за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався на споживчі цілі, окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією до 28 травня 2012 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає поверненню щомісячно рівними частинами до останнього робочого дня кожного звітного місяця, починаючи з червня 2012 року. Остаточним терміном повернення кредиту сторони вказаного договору погодили 28 травня 
2020 року.
Належне виконання зобов`язань позичальника за договором кредитної відновлювальної лінії № 425 від 25 травня 2010 року забезпечено порукою 
ОСОБА_2 на підставі укладеного ним з ВАТ «Ощадбанк» договору поруки № 1 від 28 травня 2010 року.
1 квітня 2011 року вказаними сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору кредитної відновлювальної лінії № 425 від 28 травня 2010 року, якою сторони погодили з 1 квітня 2011 року встановлення процентної ставки за користування кредитом у розмірі 25 %. Додатковою угодою № 2 від 28 травня 2012 року сторони погодили, що сума щомісячного погашення за договором кредитної відновлювальної лінії складатиме 7 789,47 грн.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог АТ «Ощадбанк» зазначало, що ОСОБА_1 зобов`язання за договором кредитної відновлювальної лінії № 425 
від 25 травня 2010 року належним чином не виконувала, тому її заборгованість 
на 22 вересня 2020 року становить 1 183 281,61 грн та складається із: 
- заборгованості за кредитом у розмірі 377 045 грн;
- заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 3 липня 
2014 року до 8 вересня 2019 року у розмірі 488 858,85 грн;
- трьох процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитом за період 
з 2 липня 2014 року до 22 вересня 2020 року в розмірі 26 769,22 грн;
- трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з 2 липня 2014 року до 22 вересня 2020 року 
в розмірі 52 167,46 грн;
- інфляційних втрат за прострочення сплати боргу за кредитом за період 
з травня 2016 року до вересня 2020 року у розмірі 57 180,79 грн;
- інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з серпня 2014 року до вересня 2020 року у розмірі 181 260,29 грн.
За таких обставин просило стягнути з відповідачів солідарно вказану заборгованість.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28 травня 2010 року, яка виникла 
на 22 вересня 2020 року, у сумі 731 179,01 грн, у тому числі: борг за кредитом 
у розмірі 260 202,98 грн; проценти за користування кредитом за період з 1 грудня 2015 року до 30 листопада 2018 року у розмірі 282 783,74 грн; інфляційні втрати за прострочення сплати боргу за кредитом за період з травня 2016 року до вересня 
2020 року у розмірі 57 180,79 грн, інфляційні втрати за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з грудня 2015 року до вересня 2020 року у розмірі 75 405,44 грн; три проценти річних за прострочення сплати боргу за кредитом за період з 1 грудня 2015 року до 22 вересня 2020 року у розмірі 26 768,58 грн; три проценти річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з 1 грудня 2015 року до 22 вересня 2020 року у розмірі 28 837,48 грн. 
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що банк довів обставини щодо укладення договору відновлювальної кредитної лінії, отримання позичальником кредитних коштів та часткового їх повернення. Місцевий суд, застосувавши за заявою ОСОБА_1   наслідки спливу позовної давності, відмовив у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитом, нарахованої до 30 листопада 2015 року. Крім того, суд дійшов висновку про неправомірне нарахування процентів після 30 листопада 
2018 року у зв`язку з реалізацією банком права на дострокове повернення всієї заборгованості, що призвело до припинення після цієї дати права кредитора нараховувати проценти за кредитом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з неподання банком оригіналу договору поруки № 1 від 28 травня 2010 року, на підставі якого виникла порука ОСОБА_2 за зобов`язаннями ОСОБА_1 . Ненадання оригіналу договору, за висновками суду, унеможливило перевірку доводів поручителя про неукладення (непідписання) ним такого договору. Місцевий суд врахував, що банк не надав доказів існування у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сімейних, трудових, соціальних або інших відносин, які б сприяли волі останнього на поручительство за зобов`язаннями позичальника за вказаним кредитним договором.
Постановою Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково, скасовано рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнено з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 , на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28 травня 2010 року у розмірі 715 530,79 грн, яка складається з: боргу за кредитом 
у розмірі 244 623,66 грн; процентів за користування кредитом за період з 5 грудня 2015 року до 5 грудня 2018 року у сумі 282 783,74 грн; інфляційних втрат за прострочення сплати боргу за кредитом за період з травня 2016 року до вересня 
2020 року в розмірі 57 180,79 грн; інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за період з грудня 2015 року до листопада 2018 року 
в розмірі 75 405,44 грн; трьох процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитом за період з грудня 2016 року до вересня 2020 року в розмірі 26 768,58 грн; трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за період з 5 грудня 
2015 року до 5 грудня 2018 року у розмірі 28 837,48 грн та судового збору в розмірі 12 910,78 грн. В іншій оскаржуваній частині рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Приймаючи постанову в частині вирішення позову АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 не спростував факт укладення з позивачем договору поруки, а посилання суду першої інстанції на ненадання оригіналу договору поруки, що позбавляє ОСОБА_2 права на спростування підпису в цьому договорі, є помилковими, оскільки останній не заявляв клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи. За таких обставин суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 , заборгованості, яка виникла за вказаним договором в межах трирічного строку дії поруки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У серпні 2021 року представник АТ «Ощадбанк» - адвокат Гребенар О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити в цій частині нове рішення про:
- солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28 травня 2010 року заборгованості, яка виникла на 22 вересня 2020 року і складається із заборгованості за кредитом 
у розмірі 116 842,02 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом 
у розмірі 206 075,11 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 105 854,85 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати заборгованості за кредитом у розмірі 0,64 грн та трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 23 329,98 грн.
- стягнення з ОСОБА_2 , як солідарного боржника з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитом у розмірі 15 579,32 грн.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про сплив позовної давності за заборгованістю за кредитом, яка виникла 
до 30 листопада 2015 року, оскільки прострочена заборгованість у ОСОБА_1 виникла тільки з 5 травня 2016 року. Вказує, що до 24 червня 2014 року позичальник здійснювала погашення заборгованості у більшому розмірі, ніж визначено кредитним договором, тому деякі щомісячні платежі сплачені ОСОБА_1 на майбутнє. Такого висновку суди дійшли без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, 
викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Заявник вказує про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення заборгованості за процентами, нарахованими після 30 листопада 2018 року, оскільки зміна строку виконання основного зобов`язання у даній справі не відбулася. Такий висновок суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 5 березня 2019 року у справі № 922/409/17 та 
від 22 січня 2019 року у справі № 904/889/18.
Крім того, заявник зазначає про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про солідарне стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом у розмірі, що на 15 579,32 грн менше, ніж заборгованість за цією ж складовою боргу, стягнена з позичальника. Будь-які мотиви зменшення цієї суми постанова апеляційного суду не містить.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» та ухвалою цього ж суду від 17 вересня 
2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою 
АТ «Ощадбанк» були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 922/409/17 та 
від 22 січня 2019 року у справі № 904/889/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 2 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Луганського апеляційного суду 
від 10 червня 2021 року.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 травня 2010 року 
ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 уклали договір кредитної відновлювальної лінії № 425, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 800 000 грн, 
а позичальник - прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити 27 % річних за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався на споживчі цілі, окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією до 28 травня 
2012 року. На дату закінчення вказаного періоду за умовами договору визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає поверненню щомісячно рівними частинами, до останнього робочого дня кожного звітного місяця, починаючи з червня 2012 року. Остаточним терміном повернення кредиту сторони вказаного договору погодили 28 травня 2020 року.
Пунктами 3.2, 3.3.2 договору кредитної відновлювальної лінії сторони погодили, що банк має право вимагати від позичальника належне виконання останнім взятих на себе зобов`язань за цим договором; при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або відсотками, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку.
Належне виконання зобов`язань позичальника за договором кредитної відновлювальної лінії № 425 від 25 травня 2010 року забезпечено порукою 
ОСОБА_2 на підставі укладеного ним з ВАТ «Ощадбанк» договору поруки № 1 від 28 травня 2010 року.
Зі змісту договору поруки № 1 від 28 травня 2010 року апеляційний суд встановив, що:
- що у разі порушення боржником виконання зобов`язання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов`язання боржника перед кредитором 
згідно з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому цим договором (пункт 2.1 договору);
- порука припиняється, якщо кредитор протягом позовної давності, визначеної у пункті 5.4 цього договору, не пред`явить вимоги до поручителя (пункт 4.2 договору);
- сторони домовилися про збільшення позовної давності відповідно до 
частини першої статті 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов`язань поручителя (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань з повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього Договору (пункт 5.4 договору).
1 квітня 2011 року вказаними сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору кредитної відновлювальної лінії № 425 від 28 травня 2010 року, якою сторони погодили з 1 квітня 2011 року встановлення процентної ставки за користування кредитом у розмірі 25 %. Додатковою угодою № 2 від 28 травня 2012 року сторони погодили, що сума щомісячного погашення за договором кредитної відновлювальної лінії складатиме 7 789,47 грн.
Останній платіж за кредитним договором внесений ОСОБА_1 24 червня 
2014 року та, починаючи з 31 липня 2014 року, допустила прострочення сплати основної заборгованості.
Суди попередніх інстанцій встановили, що з цим позовом до суду банк звернувся 
30 листопада 2018 року.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
За змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, 
викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Строк дії договору відновлювальної кредитної лінії визначено до 25 травня 2020 року.
Водночас, звернувшись 30 листопада 2018 року до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, банк змінив строк виконання кредитного зобов`язання.
Оскільки банк реалізував право на дострокове повернення позики та змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором, то право кредитора нараховувати проценти за кредитом припинилося після подання до суду позовної заяви.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про існування правових підстав для стягнення процентів, нарахованих банком 
з 1 грудня 2015 року до 30 листопада 2018 року, тобто до закінчення строку кредитування (в даному випадку - звернення кредитора до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості).
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про помилковість висновків судів щодо відсутності у банка права нараховувати проценти після закінчення строку кредитування, оскільки такий висновок повністю узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року 
у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Посилання заявника на те, що 30 листопада 2018 року строк кредитування не припинився, відхиляються касаційним судом, оскільки, звернувшись з позовом 
30 листопада 2018 року, банк просив стягнути солідарно з відповідачів, зокрема, заборгованість за кредитом у розмірі 377 045 грн, яка за змістом розрахунку, поданого до вказаного позову, складається із простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 236 834,19 грн та строкової заборгованості у розмірі 140 210,81 грн. Тобто, звертаючись із позовом у листопаді 2018 року, банк пред`явив позов про дострокове стягнення з відповідачів усієї заборгованості за кредитом.
Також підлягають відхиленню посилання заявника про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 5 березня 2019 року 
у справі № 922/409/17 та від 22 січня 2019 року у справі № 904/889/18, оскільки правовідносини, що виникли у сторін у вказаних справах, не є подібними правовідносинам сторін у справі, яка переглядається. А саме у справі № 922/409/17 юридична особа пред`явила позов до Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С. П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» про зобов`язання вчинити певні дії, а у справі 904/889/18 - між двома юридичними особами виник спір щодо договору поставки.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог банку щодо стягнення частини заборгованості за кредитним договором.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячними платежами у розмірі 7 789,47 грн, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. 
Встановивши, що починаючи з 31 липня 2014 року позичальник допустила прострочення сплати кредиту (останній платіж 24 червня 2014 року), а з позовом до суду банк звернувся 30 листопада 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про застосування наслідків спливу позовної давності за щомісячними платежами, які підлягали внесенню з 1 серпня 2014 року до 1 грудня 2015 року, та процентами за користування кредитом, нарахованими з період 
з 3 липня 2014 року до 30 листопада 2015 року, про що ОСОБА_1 подала відповідну заяву до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Доводи касаційної скарги про те, що позичальник до 24 серпня 2014 року вносила щомісячні платежі у більшому розмірі, тому прострочення заборгованості за кредитом почалося з 5 травня 2016 року, відхиляються касаційним судом, оскільки банк не надав доказів зарахування переплачених коштів за щомісячними платежами за період з 2 липня 2012 року до 24 червня 2014 року на погашення щомісячних платежів за кредитом з 31 серпня 2014 року до 5 травня 2016 року, про що вказує банк у касаційній скарзі. Подані банком розрахунки заборгованості не містять відомостей щодо зарахування переплачених сум на погашення платежів, які підлягали внесенню у майбутньому.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу у вказаній частині без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 116 842,02 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 206 075,11 грн без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду в зазначеній частині не спростовують.
 
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат в оскаржуваній частині 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відмовляючи у задоволення позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за період з серпня 2014 року до листопада 2015 року 
у розмірі 103 829,65 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту за період з 2 липня 2012 року до 30 листопада  2015 року у розмірі 0,64 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 1 травня 2014 року до 30 листопада 2015 року у розмірі 20 310,97 грн суди попередніх інстанцій виходили зі спливу позовної давності.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки строк кредитування у спірних правовідносинах закінчився 30 листопада 2018 року, тому до цього моменту положення статті 625 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 408/8199/16 (провадження № 61-12083св21).
Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за період з серпня 2014 року до листопада 2015 року у розмірі 103 829,65 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту за період з 2 липня 2012 року до 30 листопада 2015 року 
у розмірі 0,64 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 1 травня 2014 року до 30 листопада 2015 року у розмірі 20 310,97 грн необхідно відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вирішення позовних вказаних позовних вимог, однак вказали неналежні мотиви та підстави для такої відмови, судові рішення судів попередніх інстанцій у вказаній підлягають зміні у їх мотивувальних частинах.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за користування 
кредитом (нарахованих за період з 1 грудня 2018 року до 8 вересня 2019 року) 
в розмірі 2 025,20 грн та трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом (за період з 1 грудня 2018 року до 8 серпня 2019 року) 
в розмірі 3 019,01 грн, оскільки суди дійшли висновку про відсутність у банка права нараховувати проценти за вказаний період. 
Враховуючи відсутність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язання зі сплати процентів за період з 1 грудня 2018 року до 8 серпня 2019 року позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання цього зобов`язання є необґрунтованими.
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу у вказаній частині без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за користування 
кредитом в розмірі 2 025,20 грн та трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 3 019,01 грн без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду в зазначеній частині не спростовують.
Щодо обсягу відповідальності поручителя 
У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Отже порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга 
статті 553 ЦК України).
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців від дня настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).
Пунктом 4.2 договору поруки № 1 від 28 травня 2010 року сторони погодили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом позовної давності, визначеної 
у пункті 5.4 цього договору, не пред`явить вимоги до поручителя.
Водночас у пункті 5.4 договору поруки сторони домовилися про збільшення позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов`язань поручителя (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань з повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього договору.
Аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України можна дійти висновку, що порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Оскільки в договорі поруки встановлено конкретний строк його дії, на спірні правовідносини поширюється дія положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо припинення поруки після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 243/2798/17 
(провадження № 61-13757св20).
Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 , з урахуванням трирічного строку дії поруки, проте помилково визначив період обрахування заборгованості за кредитом з 5 травня 2016 року до 5 грудня 2018 року, оскільки банк пред`явив позов до поручителя про стягнення, зокрема заборгованості за кредитом 30 листопада 2018 року, тому з останнього підлягає стягненню заборгованість в межах строку дії поруки, встановленої у забезпечувальному договорі (три роки).
В цей же час, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про стягнення з ОСОБА_1 в межах позовної давності заборгованості за кредитом у розмірі 260 202,98 грн, яка нарахована банком з 1 грудня 2015 року до 30 листопада 2015 року (три роки, що передували зверненню до суду).
Тобто солідарна відповідальність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині заборгованості за кредитом є рівною, а суд апеляційної інстанції безпідставно зменшив обсяг відповідальності поручителя за вказаною складовою боргу на 15 579,32 грн.
За таких обставин постанова апеляційного суду в частині стягнення 
з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитом підлягає зміні, шляхом збільшення розміру вказаної складової боргу з 244 623,66 грн до 260 202,98 грн і, як наслідок, загального розміру заборгованості, який стягується з ОСОБА_2 , солідарно з ОСОБА_1 з 715 599,69 грн до 731 179,01 грн.
В інших частинах рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про включення суми судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь 
АТ «Ощадбанк», до загального розміру заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28 травня 2010 року.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 (солідарного боржника з ОСОБА_1 ) на користь АТ «Ощадбанк» за договором відновлювальної кредитної лінії № 425 
від 28 травня 2010 року, з урахування зміни судом касаційної інстанції постанови апеляційного суду, становить 731 179,01грн і складається із:
- заборгованості за кредитом у розмірі 260 202,98 грн;
- заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 5 грудня 
2015 року до 5 грудня 2018 року у сумі 282 783,74 грн; 
- інфляційних втрат за прострочення сплати боргу за кредитом за період з травня 2016 року до вересня 2020 року в розмірі 57 180,79 грн;
- інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за період з грудня 2015 року до листопада 2018 року в розмірі 75 405,44 грн; 
- трьох процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитом за період 
з грудня 2016 року до вересня 2020 року в розмірі 26 768,58 грн; 
- трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за період з 5 грудня 
2015 року до 5 грудня 2018 року у розмірі 28 837,48 грн.
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про зміну постанови апеляційного суду шляхом збільшення розміру стягненої з ОСОБА_2 заборгованості, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог.
Так, звертаючись із вказаним позовом, АТ «Ощадбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів 1 183 281,69 грн. З урахуванням висновку суду касаційної інстанції про зміну розміру стягненої з ОСОБА_2 як солідарного з ОСОБА_1 боржника, заборгованості її загальний розмір складає 731 179,01 грн, тобто 61,79% позовних вимог банку задоволено.
Враховуючи викладене, стягнена з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» судом апеляційної інстанції сума судового збору за подання позовної заяви підлягає зменшенню з 12 910,78 грн до 5 483,62 грн (17 749,22 грн (судовий збір, сплачений за подання позову) * 61,79%/2 (кількість відповідачів)) та сума судового збору за подання апеляційної скарги з 7 399,33 грн до 6 285,47 грн (10 172,31 грн (судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги) * 61,79%).
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь 
АТ «Ощадбанк» судового збору в апеляційному порядку не оскаржувалося та апеляційним судом не переглядалося, тому не є предметом касаційного перегляду.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в інтересах якого діє адвокат Гребенар Олексій Володимирович,задовольнити частково.
Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1  і постанову Луганського апеляційного суду 
від 10 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за період з серпня 2014 року до листопада 2015 року у розмірі 103 829,65 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту за період з 2 липня 2012 року 
до 30 листопада 2015 року у розмірі 0,64 грн та трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 1 травня 2014 року 
до 30 листопада 2015 року у розмірі 20 310,97 грн змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанову Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з   ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитом змінити шляхом збільшення розміру цієї складової боргу з 244 623,66 грн до 260 202,98 грн та загального розміру заборгованості, який стягується з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 , з 715 530,79 грн до 731 179,01 грн.
Постанову Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити шляхом зменшення стягненого з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судового збору за подання позову з 12 910,78 грн до 5 483,62 грн та судового збору за подання апеляційної скарги з 7 399,33 грн до 6 285,47 грн.
Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1  і постанову Луганського апеляційного суду 
від 10 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 116 842,02 грн, процентів за користування кредитом у розмірі 206 075,11 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 2 025,20 грн та трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 3 019,01 грн залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк