ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 липня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/5052/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,     
                
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року 
у адміністративній справі № 280/5052/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року задоволено поданий ОСОБА_1 до суду 06.07.2023 року адміністративний позов до Запорізької обласної прокуратури та стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, за період починаючи з 15 червня 2021 року по 16 листопада 2021 року в розмірі 113 516,30 грн.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального прав, а саме, положень ст.ст.21, 24, 236 КЗпП України, а також порушення норм процесуального права (ч.3 ст.12, ч.5 ст.122, ст.242 КАС України), у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти інше рішення про відмову у задоволені вимог позивача в повному обсязі, а також здійснити за результатом перегляду судом апеляційної інстанції цієї справи перерозподіл судових витрат.
Апеляційна скарга відповідача мотивована безпідставною відмовою суду у задоволені заяви про розгляд данної справи у загальному позовному провадженні, а також не надання належної оцінки тому, що позовну заяву ОСОБА_1 у цій справі стосовно затримки негайного виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі № 280/784/21 при відсутності підстав для застосування положень ст.233 КЗпП України подано після спливу встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору. 
В частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права відповідач посилається на скасування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі № 280/784/21 постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка за результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 була залишена без змін постановою Верховного суду від 21.07.2022.
При цьому, відповідач наголошує, що на момент подання позовної заяви у цій справі,  рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі № 280/784/21, якою позивача поновлено на посаді вже було скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 21.07.2022, і відповідно, на теперішній позивача не визнано незаконно звільненою, у зв`язку з чим відпали нормативні підстави для її поновлення на посаді, а відтак й причини для задоволення похідної від попередньої вимоги про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді.
Окрім цього, відповідач звертає увагу апеляційного суду на неможливість при стягненні середнього заробітку одночасного застосування як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 236 цього Кодексу, якими передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації, йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Вважає, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливо подвійне стягнення середнього заробітку шляхом одночасного застосування стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України та за статтею 236 КЗпП України, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. 
При цьому, відповідач акцентує увагу на тому, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.02.2023 у справі № 280/6969/22 частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 вказане рішення скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 зі стягненням з Запорізької обласної прокуратури на її користь середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 по 23.11.2022 у розмірі 136787,14 грн. Отже, період, за який позивач просить стягнути з обласної прокуратури на свою користь середній заробіток у справі № 280/5052/23 (з 15.06.2021 по 16.11.2021) входить до періоду, за який з обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вже стягнуто середній заробіток у справі № 280/6969/22 (з 30.12.2020.no 23.11.2022). 
Одночасно, відповідач вказує на відсутність у даному спірному випадку підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення виходячи з положень спеціального Закону № 113-ІХ, за яким прокурори можуть бути переведені на посаду в обласну прокуратуру лише у разі успішного проходження ними передбаченої розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» цього Закону атестації, і іншої процедури переведення прокурорів чи призначення на посаду, окрім проходження прокурорами атестації або ж добору особами, які не займають посаду прокурора на день набрання чинності Законом, законодавством не передбачено. Тим більш, що позивачем до Запорізької обласної прокуратури не подавалися ні заява для допуску до роботи ні трудова книжка для внесення відповідних записів.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів здійснивши апеляційний перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у цій справі відповідно до положень ч.1 ст.308, ч.1 ст.311 КАС України встановила, що предметом спору цієї справи є стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період починаючи з 15 червня 2021 року по 16 листопада 2021 року в розмірі 113 516,30 грн. за час не виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, яке було скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 , а постанова апеляційної інстанції була залишена без змін постановою Верховного суду від 21.07.2022.
Відповідно до частин першої, другої та третьої   статті 242 КАС України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з положень ст.2   та ч.4 ст.242 КАС України, якими встановлено правило відповідності судового рішення завданню адміністративного судочинства, яке має бути справедливим та неупередженим, а також своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин саме з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб і юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень - колегія суддів переглядаючи в апеляційному порядку рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у цій справі звертає увагу на його невідповідність вимогам ст.242 КАС України, а також на те, що викладена у апеляційній скарзі відповідача мотивація причин, через які у цій справі не можуть бути застосовані положення статті 236 Кодексу законів про працю України, має логіку з урахуванням характеру спірних правовідносин, які на переконання колегії суддів слід розглядати саме виходячи з положень спеціального Закону України №113-IX від 19.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», які превалюють над загальними нормами, встановленими положеннями інших законів, у тому числі і нормами Кодексу законів про працю України.
Як встановлено за матеріалами справи, з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 було звільнено згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 грудня 2020 року наказом керівника Запорізької обласної прокуратури № 2496к від 24 грудня 2020 року, винесеним на підставі рішення першої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 20 від 23 листопада 2020 року та відповідно до положень ст.11 Закону України «Про прокуратуру» і пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», тобто, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. 
Судом першої інстанції у цій справі судом першої інстанції встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21 визнано протиправним та скасовано рішення першої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за №20 від 23 листопада 2020 року про неуспішне проходження прокурором Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використання комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснення повноваження прокурора; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №2496к від 24 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 29 грудня 2020 року; поновлено ОСОБА_1 в органах Запорізької обласної прокуратури з 30 грудня 2020 року на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області або на посаді із рівнозначними умовами, функціями та повноваженням в органах Запорізької обласної прокуратури; та стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2020 року по 14 червня 2021 року в розмірі 119881,70 грн., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Також встановлено, що зазначене рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21 скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, а у задоволені позову ОСОБА_1 по справі № 280/784/21 відмовлено у повному обсязі, і постановою Верховного Суду від 21 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі №280/784/21 залишено без змін.
Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції правильно посилаючись на положення ч.2 ст.19 Конституції України, разом з тим взагалі не звернув будь-якої уваги на те, що звільнення позивача з посади прокурора та з органів прокуратури відбулося відповідно до положень діючого з 25.09.2019 Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), основною метою ухвалення якого   визначено створення передумов для побудови в Україні системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності, а спрямування Закону № 113 - є запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури у спосіб атестації прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури (розділ 2 пояснювальної записки до проекту Закону України про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (реєстр. № 1032)). 
Суд першої інстанції наголошуючи на вказаній вище нормі Конституції України, яка  зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,  повинен був врахувати, що за наслідками внесених Законом   України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року   № 1401-VIII   (далі - Закон № 1401) змін до   Конституції України,   прокуратуру структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя, і на це вказує, зокрема,   ст.1311   Конституції України, якою на конституційному рівні закріплено, що організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Характеризуючи місце й функції прокуратури в системі органів державної влади та статус прокурора за наслідками внесення змін до   Конституції України   Законом № 1401-VIII, Конституційний Суд України у Рішенні від 18 червня 2020 року   № 5-р(II)/2020   зазначив, що «подібність професії прокурора за правилами, що застосовуються до професії судді, має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо. У цьому аспекті Венеційська Комісія зазначала: «Є цілком очевидним, що система, за якої прокурори нарівні з суддями чинять відповідно до найвищих стандартів доброчесності й безсторонності, надає більшого захисту людським правам, ніж система, що покладається лише на суддів» (Доповідь про європейські стандарти щодо незалежності судової системи: частина II - служба обвинувачення, CDL-AD(2010)040, § 19)» (десяте, одинадцяте речення   абзацу другого   підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).
Отже, оскільки позивач по цій справі, з посади прокурора та з органів прокуратури була звільнена на підставі норм спеціального законодавства, адмінстративний суд перш за все має керуватися у даному спірному випадку Законом №113-ІХ, яким внаслідок реформування системи органів прокуратури були внесені зміни до кодексів та законів України до Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII (далі – Закон №1697-VII) в частині кадрових питань, у тому числі врегульовано питання проходження публічної служби в органах прокуратури, підстави переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури у зв`язку з реформуванням органів прокуратури, а також процедуру та умови звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII «Про прокуратуру» за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Положення Закону № 113-ІХ, які стосуються переведення діючих прокурорів у разі успішного проходження ними атестації у порядку цього Закону, а також добору на вакантні посади - не є складовою процедури призначення на посаду прокурора у розумінні Закону №1697-VII (норми щодо якої зупинені відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Закону №113-ІХ), а є самостійною та тимчасовою процедурою.
 Оскільки проведення атестації діючих прокурорів є обов`язковою складовою запровадженого Законом №113-ІХ процесу реформування системи органів прокуратури та за своєю суттю є спеціальною процедурою, яка має на меті підтвердження здатності прокурорами виконувати свої повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури, неуспішне проходження прокурором атестації є безальтернативною підставою для звільнення прокурора згідно підпункту 2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № №113-ІХ на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII «Про прокуратуру», і на таких осіб не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження (ч.5 ст.51 Закону №113-ІХ).
 Отже, колегія суддів наголошує, що вищенаведене у сукупності з внесеними Законом №113-ІХ змінами до Кодексу законів про працю України, зокрема до ст.32 КЗпП України («переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус») і до ст.40 КЗпП України (звільнення «встановлюються законом, що регулює їхній статус») свідчить як про особливості процедури звільнення прокурорів згідно підпункту 2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, так і про наслідки такого звільнення та про поновлення на посаді прокурора.
Зокрема, питання «поновлення на посаді прокурора на підставі рішення суду» чітео врегульовано:
- пп.3 п.7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, якою прописано, що «Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених   підпунктами 1   і   2   пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення   суду   про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах», 
- а також п.7 розділу І та п.32   розділу V   «Порядку проходження прокурорами атестації», затвердженого Генеральним прокурором від 03.10.2019 р. №221, в яких чітко зазначено, що «у разі скасування судом рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації комісія призначає новий час (дату) складання прокурором відповідного іспиту чи проведення з ним співбесіди; в разі поновлення судом прокурора на посаді чи встановлення, що рішення про звільнення його з посади за наслідками атестації не приймалось з підстав, визначених законодавством України, такий прокурор допускається кадровою комісією до проходження того етапу атестації, за результатами якого кадровою комісією прийнято відповідне рішення».
Відповідно до наведених вище положень Закону № 113-ІХ і прийнятого на його виконання Порядку № 221, цитування судом першої інстанції в оскаржуваному у цій справі рішенні положень ч.2 та ч.8 ст.235 КЗпП України стосовно обов`язку роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі шляхом видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, а також відсутності у позивача обов`язку звернення до відповідача з метою поновлення – є безпідставним та суперечить визначеній законодавством процедурі формування високопрофесійного, ефективного і доброчесного корпусу прокурорів в Україні, яка свідчить про очевидність не можливості застосування до прокурорів з 25 вересня 2019 року положень Кодексу законів про працю   України, що неодноразово зазначалося Верховним Судом під час касаційного перегляду адміністративних справ за позовами про поновлення на посаді прокурорів, скасування рішень кадрових комісій, наказів про звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури, тощо, а відповідно, колегія суддів не вбачає підстав і для застосування до спірних правовідносин положень ст.235 і ст.236 КЗпП України, в тому числі і з тих підстав, що Законом № 113-ІХ не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора, оскільки Законом №113-ІХ чітко врегульовано процедуру поновлення на посаді осіб, які були звільнені з органів прокуратури з підстав передбачених   підпунктами 1   і   2   пункту 19 другого розділу «Прикінцевих та перехідних положень», і щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення (пп.3 п.7 розділ ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 113-IX).
За відсутності на даний час законодавчо визначеної норми, яка б встановлювала спеціалізацію певного закону (у даному випадку це Закон № 113-ІХ) в цілому перед іншими законами (у даному випадку це КЗпП України), колегія суддів вважає, що практичне застосування Закону № 113-ІХ із іншими законами (КЗпП Украхни) по суті має здійснюватися судом шляхом обґрунтування конкретно-нормативного (стосовно кожної норми) аналізу  загальних та спеціальних приписів з урахванням можливості/неможливості їх застосування до спірних правовідносин. Відповідно, перш за все звертає на себе увагу зміст ст.235 КЗП України через положення якої мають застосовуватися положення ст.236 КЗпП України.
Оскільки норми Закону № 113-ІХ мають пріорітет перед положеннями Закону України «Про прокуратуру» та перед приписами Кодексу законів про працю України, і навіть у разі скасування в судовому порядку наказу про звільнення прокурора з посади і з органів прокуратури, особа не може бути автоматично поновлена на посаді в органах прокуратури, із забезпеченням доступу до роботи і можливості виконання своїх посадових обов`язків у розумінні положень ст.235 КЗпП України та загальноприйнятої судової практики розгляду трудових спорів, а правовідносинами мід позивачем та відпвідачем засновані на певному підпорядкуванні публічного порядку, колегія суддів вважає, що у даному спірному випадку норми Закону № 113-ІХ та КЗпП України не конкурують за природою, проблематика їх співвідношення відсутня, а отже і відсутні взагалі підстави для застосування до спірного випадку положень ст.235 та ст.236 КЗпП України. 
Колегія суддів апеляційної інстанції, з урахуванням змісту ст.222 КЗпП України «порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників», яка вказує на те, що «особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством» -  також визнає помилковим посилання суду першої інстанції в оскаржуваному у цій справі рішенні на існуючу судову практику субсидіарного застосування приписів   Кодексу законів про працю України   у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства, і на конкретне рішення Верховного Суду по справі №460/16522/21, в якому викладено висновки про застосування положень ст.236 КЗпП України у подібних випадках.
Більш того, стосовно описаного судом першої інстанції в рішенні способу захисту порушених прав з посиланням на положення ч.1, ч.2 та ч.8 ст.235 КЗпП, у даному спірному випадку взагалі мають юридичного значення, оскільки вказана норма стосується вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не є предметом спору у цій справі.
Щодо затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді прокурора, навіть не обговоюючи питання законності/незаконності звільнення позивача з посади прокурора, хоча за роз`ясненнями Верховного Суду під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 755/14564/18), колегія суддів звертаючи увагу на зміст статті 236 КЗпП України вважає, що принциповим у розумінні положень вказаної норми є  те, що право на передбачені цією статтею виплати існує та зберігається виключно в разі незаконності звільнення працівника. Тобто, правовою метою цієї статті є додатковий захист трудових прав працівника, який незаконно звільнений, а скасоване судове рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 280/784/21 не може породжувати право позивача на стягнення передбачених положеннями статті 236 КЗпП України відповідних сум, оскільки інше розуміння правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі та задоволення позову суперечитиме принципам справедливості судового розгляду.
На час звернення позивача до суду з позовом і на час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі - було відсутнє судове рішенням яким би встановлено порушення трудових прав позивача під час її звільнення, а скасоване постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021  рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 280/784/2 - не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його скасуванням. В будь-якому разі скасування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 280/784/2 припинило правові підстави у позивача вимагати виплати їй відповідно до вимог ст.236 КЗпП України сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення яке вже майже півтора роки було не є чинним.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи, а тому у цій справі також має значення розуміння строку «негайного виконання», тлумачення якого наведено лише у ст.251 ЦКУ (поняття строку та терміну) як «певний період у часі, зі спливом та з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення». Відповідно, виходячи із засади розумності під негайністю виконання судового рішення слід розуміти як  його виконання в мінімальний строк, достатній для вчинення конкретної дії. Такі висновки апеляційного суду підтверджені  Європейським судом з прав людини, яким при розгляді справи «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» зазначено, що «негайно» не означає —що це має відбутися миттєво, але означає, що це має відбутися якомога скоріше, з урахуванням місця, часу та обставин у кожній справі.
У даному випадку судом першої інстанції навіть не зясовувалося коли саме відповідачем було отримано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21, на підставі якого позивач підлягала поновленню на посаді, також як і не зясовувалася існуюча (врегульована Офісом генерального прокурора України) процедура поновлення на посаді прокурорів до юридично неіснуючої Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, яка на час звільнення позивача була розташована на нині тимчасово окуповані території, що на переконання колегії суддів також потребувало певного часу та дій для відповідача, і відповідно, підтверджує відсутність ознаків зволікання відповідачем «виконання рішення про поновлення особи на роботі» як акцентував суд першої інстанції у своєму рішенні «допоки апеляційний суд не перегляне справу».
Наказ Запорізької обласної прокуратури №1524к на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21 було винесено 17 листопада 2021 року, тобто до скасування постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 280/784/21, що в свою чергу свідчить і про відсутність правових підстав вважати, що відповідачем у спірному випадку порушено вимоги ч.5 ст.124 Конституції України (обов`язковість до виконання судових на всій території України) та положень ч.2 ст.14 КАС України (обов`язковість виконання на всій території України постанов та ухвал суду в адміністративних справах, що набрали законної сили). 
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що 23 червня 2021 року позивачу було видано виконавчий лист в частині поновлення на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області або на посаді із рівнозначними умовами, функціями та повноваженням в органах Запорізької обласної прокуратури, але позивач (ні після ухвалення рішення суду ні після отримання виконачого листа) до Запорізької обласної прокуратури не з`являлася для узгодження питань проходження служби в органах прокуратури, свою трудову книжку до відділу кадрової роботи та державної служби прокуратури не передавала, що не заперечується та не спростовується позивачем. 
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, судова колегія вважає, що у даному спірному випадку відсутні правові підстави для застосування положень ст.236 КЗпП України, якою передбачено підстави оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, тим більш, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 у справі № 280/6969/22 з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вже стягнуто середній заробіток за порушення строків розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 року по 23.11.2022 року у розмірі 136787,14 грн.
На переконання колегії суддів також заслуговує на увагу у даному випадку той факт, що після поновлення на посаді прокурора наказом Запорізької обласної прокуратури №1524к від 17.11.2021 року, позивач не тільки не приступила до виконання обовязків на посаді прокурора, а й не відмовилася від поданого нею до суду у січні 2021 року позову щодо невиплату Запорізькою обласною прокуратурою вихідної допомоги в розмірі 22 278, 90 грн у зв`язку із звільненням на підставі наказу прокурора Запорізької області №2496к від 24.12.2020 і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за яким ухвалою суду від 02.02.2021 було відкрито провадженню у   справі № 280/784/21 (ще до ініціювання судового спору щодо поновлення на посаді), хоча позивач маючи юридичену освіту безумовно розуміла, що єдиною умовою виплати вихідної допомоги є припинення трудового договору (звільнення з роботи), і після поновлення її на посаді така умова є втраченою.   
Приведені у попередньому абзаці факти у сукупності з тим, що позов у цій справі подано позивачем до суду майже через півтора роки після скасування судового рішення про поновлення її на посаді, підтверджують відсутність у позивача наміру поновлюватися на посаді прокурора і  продовжувати службу в органах прокуратури, а також пояснюють її неприбуття до відповідача для вирішення кадрових питань подальшої служби на посаді прокурора.
Обговорюючи доводи апеляційної скарги відповідача стосовно порушення позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі та безпідставність відмови судом першої інстанції у задоволенні заяви Запорізької обласної прокуратури про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, колегія суддів бере до уваги, протягом 2021-2023 років Запорізьким окружним адміністративним судом і Третім апеляційним адміністративним судом вирішувалися заявлені ОСОБА_1 вимоги: 
-          за позовом у справі №   280/783/21 щодо нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі 22278,90 грн (провадження якого зупинялося ухвалою від 03.03.2021 року і поновлювалося ухвалою від 13.12.2021 року) рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року (яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від задоволено позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку і зобов`язання провести нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі   21218 грн.
- за позовом у справі №   280/784/21 про протиправність та скасування рішення першої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за №20 від 23 листопада 2020 року про неуспішне проходження і наказу керівника Запорізької обласної прокуратури №2496к від 24 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 29 грудня 2020 року, та поновлення в органах Запорізької обласної прокуратури з 30 грудня 2020 року на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, які рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року задоволені, а після скасування цього рішення постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 21 липня 2022 року, у задоволені вимог ОСОБА_1 відмовлено.
- за позовом у справі №   280/6969/22 (поданим до суду 12.12.2022) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 року по 23.11.2022 років у сумі 100318,70 грн., по якій рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 було стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 43362,06 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, а постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, та прийнято нове рішення про стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за порушення строків розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 року по 23.11.2022 року в розмірі 136787,14 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів визнає безпідставним врахування судом першої інстанції доводів позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду з огляду на положення ст.233 КЗпП України (в редакції до 18.07.2022 року) «щодо забезпечення права застосування необмеженого строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати», виходячи навіть з того, що середній заробіток за час затримки виконання рішення – не є заробітною платою, оскільки   заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату, а відповідно до ст. 234   КЗпП   у разі пропуску установлених ст.233   КЗпП з поважних причин строків, суд може поновити ці строки лише якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні минуло не більше одного року.   
Крім того, колегія суддів наголошує, що позивач була звільнена з органів прокуратури (публічної служби) і розглянутий за нормами адміністративного судочинства спір у цій справі № 280/5052/23 не пов`язанний з недотриманням законодавства про оплату праці, тому у цьому разі положення ст.122 КАСУ є спеціальними і підлягають пріоритетному застосуванню перед нормами   КЗпП.
Колегія суддів здійснюючи перегляд даної справи відповідно до положень ст.308 КАС України, виходить із заявлених відповідачем вимог, підсумовуючи вищевикладене у сукупності вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу відповідача та скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши у справі інше рішення про відмову у задоволені вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення у звязку їх необгрунтованість та недоведеністю.   
Керуючись ст.ст.   242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                            П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури - задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року – скасувати. 
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення – відмовити у повному обсязі.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
  
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов