Справа № 346/154/23 
Провадження № 22-ц/4808/852/24 
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого (суддя-доповідач)                Девляшевського В.А.,
               суддів:                                        Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,
               секретаря                                        Гудяк Х.М.,
               за участю                                 позивачки ОСОБА_1 ; третьої особи                                          ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: орган опіки та піклування Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Яремин М.П. 27 березня 2024 року,
в с т а н о в и в :
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкоди в користуванні майном шляхом виселення.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона є власницею частки життловлого будинку по АДРЕСА_1 . В цьому будинку вона проживає разом зі своїм сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Решта будинковолодіння належать по 1/8 частки її батькові ОСОБА_9 та брату ОСОБА_2 .
Позивачка, вказувала, що співмешканка її брата ОСОБА_4 разом зі своїми дітьми без дозволу вселилась у літню кухню. Проживання там вказаних осіб створює позивачці значні незручності і перешкоди в користуванні майном. Так, у неї з братом та його дружиною виникли неприязні стосунки. Відповідачка постійно влаштовує скандали, ображає та принижує дітей, нецензурно лається тощо з приводу чого позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів.
Звертає увагу суду, що відповідачі вселились в спірне житло самовільно та не зареєстровані у ньому. Більше того, вказані особи забезпечені житлом і мають можливість проживати там.
ОСОБА_1 бажає усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном, оскільки вона не має доступу у приміщення, де проживають відповідачі, та не бажає, щоб її майном користувались посторонні люди.
З метою захисту свого права власності просила усунути перешкоди в користуванні будинковолодінням по АДРЕСА_1 шляхом виселення із даного будинковолодіння ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 20 квітня 2023 року замінено третю особу на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: орган опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області на орган опіки та піклування Нижньовербізької сільської ради Коломийського району. Залучено ОСОБА_2 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вважає, що суд не звернув увагу, що відповідачі вселились в спірне житло без згоди позивачки та не зареєстровані в ньому. Натомість вони зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Тобто відповідачі забезпечені житловими приміщенням і мають можливість проживати там, про що свідчать матеріали справи. Відтак, представник скаржниці вважає необгрунтованим висновок, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що малотні діти відповідачки мають право володіння чи користування іншим майном.
Також вважає таким, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що відповідачка проживає в літній кухні. Насправді вона проживає з ОСОБА_2 та дітьми у приміщенні, яке підлягає знесенню і розташоване на території подвір`я, чого не заперечував ОСОБА_2 при розгляді спору. Крім того, вимога про виселення до ОСОБА_2 заявлена не була, а тому суд безпідставно обговорював питання належності йому права в спадковому майні.
Звертає увагу, що відповідачів у спірне будинковолодіння фактично вселив брат позивачки. Відтак, позивачка та її діти змушені жити в стресових ситуаціях, які створюють відповідачі, що негативно відображається на їх психологічному стані. Вказує, що ОСОБА_4 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, неналежно веде себе в побуті.
Звертає увагу суду на висновок Верховного Суду у Постанові від 19 вересня 2018 року у справі №182/8114/15-ц, відповідно до якого під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
За наведених обставин представник скаржниці просив апеляційну скаргу задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.
Зазначає, що оскільки він був прописаний разом зі своєю матір`ю та фактично проживав з нею на час її смерті, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, до складу якої входить спірне будинковолодіння. Крім того, ним подано нотаріусу заяву про прийняття спадщини, однак не отримано свідоцтво, оскільки він не погоджується з розміром частки, успадкованим позивачкою згідно заповіту. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. На дату вселення ОСОБА_4 та її сина від попереднього шлюбу власником спірного домоволодіння була його мати ОСОБА_10 , яка надала дозвіл на вселення зазначених вище осіб. Після реєстрації шлюбу з відповідачкою у них народилось ще двоє дітей, які проживають за місцем реєстрації батька. Оскільки зазначені особи є членами сім`ї співвласника житлового майна, вони мають право на проживання та користування жилою площею та господарськими будівлями, що входять до складу домоволодіння. Зазначає, що у відповідачки іншого житла немає.
Звертає увагу, що позивачкою також не надано належних доказів на підтвердження здійснення щодо відповідачки заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу. Посилання на неодноразові звернення до поліції, на думку ОСОБА_2 , не може бути такими доказами. Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між учасниками спору не є безумовною підставою для виселення відповідачки та її малолітніх дітей.

ОСОБА_4 , а також представник органу опіки та піклування Нижньовербізької сільської ради в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилась, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності. Крім того, ОСОБА_2 в судовому засіданні передав заяву своєї дружини ОСОБА_4 про розгляд справи у її відсутності.
В засіданні апеляційного суду позивачка доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_2 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, пославшись на законність та обґрунтованість судового рішення. ОСОБА_2 крім того зазначив, що приміщення, з якого ОСОБА_1 бажає виселити його дружину з дітьми, є не літньою кухнею, а старим будинком батьків, поряд з яким збудовано новий. Позивачка перешкоджає проживанню його сім`ї у згаданому будинку, за її заявою туди було припинено електропостачання.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог. Так, чоловік відповідачки ОСОБА_2 мав право користування належним його матері спірним будинком як член сім`ї власника. Після смерті матері він в установленому законом порядку прийняв спадщину, яка складається з частки спірного будинку, тобто правові підстави користування ним спірним житловим будинком змінились, а не припинились. Наявність перешкод в користуванні позивачкою належною їй часткою житлового будинку не доведено, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні діти відповідачки набули права власності або права постійного користування іншим житлом.
З вказаними висновками колегія погоджується.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 27 серпня 2021 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., належить житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Вказане будинковолодіння складається із житлового будинку - літери «А» (загальною площею 62,1 кв.м., житловою - 12,8 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами (сарай - літера «Б»; гараж - «В»; навіс - «Ж»; вхід в підвал - «З»; сарай - «Г»; вбиральня - «Д»; криниця - «№1»; огорожа - «2-3»). Наведена обставина підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 272132852 від 27.08.2021 року, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 329614246 від 19.04.2023 року (а. с. 79-80 т.1).
1/4 частка вказаного будинку зареєстрована за ОСОБА_10 (матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) про що зазначено в інформації із вищевказаних Реєстрів № 338479663 від 09.07.2023 року (а.с. 186 т.1).
Як вбачається з довідки державного нотаріуса Першої Коломийської державної нотаріальної контори № 544/02-14 від 09.11.2022 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 , спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину у встановлений законом термін є: дочка померлої - ОСОБА_1 . Крім того, спадкоємцями на обов`язкову частку згідно ст.1241 ЦК України, які прийняли спадщину, проживаючи зі спадкодавцем на день смерті, є: чоловік померлої - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та син померлої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зареєстровані та проживають за вказаною адресою, які прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав (а.с. 210 т. 1).
Згідно з даними довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 439 від 16.12.2022 року, виданої Верхньовербізьким старостинським округом, до складу зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 123 т.1).
Проте, згідно з актом № 15 від 30.05.2022 року обстеження матеріально-побутових умов стану сім`ї за місцем проживання позивачки також проживають ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 . На одному подвір`ї з ними проживає брат, в якого на вихованні двоє малолітніх дітей. Умови проживання в сім`ї брата складні. Перевіркою надано термін в 1 місяць покращити умови проживання (а.с. 40-41 т. 1).
Судом також встановлено, що 14.04.2023 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 188 від 14.04.2023 року (а.с. 105 т. 1).
Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 21.01.2016 року виконавчим комітетом Тишківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, ІНФОРМАЦІЯ_9 народився ОСОБА_5 , його батьками вказані ОСОБА_13 та ОСОБА_4 (а.с. 108 т.1).
Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , виданих 12.05.2023 року та 17.05.2023 року , ІНФОРМАЦІЯ_11 народився ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_12 - ОСОБА_14 , їхні батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 106-107 т. 1).
В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Нижньовербізької сільської ради від 09.05.2023 року №48/2023, яким затверджено висновок про доцільність виселення малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , та новонародженої ІНФОРМАЦІЯ_12 дитини, батьками якої є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 95 т.1). 
Комісія зазначила, що проживаючи у прилеглій будівлі, що знаходиться на подвір`ї біля житлового будинку в АДРЕСА_1 , сім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 порушують право дітей на проживання в належних умовах, тому і дітей постановлено на облік як таких, що перебувають в складних життєвих обставинах. Комісія дійшла висновку, що оскільки мати і діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , мати володіє 1/3 часткою житлового будинку, а інші частки може успадкувати, житлові права дітей не будуть порушені (а.с. 96 т. 1).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 340082622 від 22.07.2023 року за ОСОБА_4 10.07.2012 року зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №1231, виданого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. від 22.06.2012 року; договору міни №Д-1725, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округ Трачук Л.В. 29.11.2000 року (а.с. 214 т. 1).
З копій платіжних документів, встановлено, що ОСОБА_16 сплачував комунальні платежі за електроенергію та спожитий газ за адресою: АДРЕСА_1 , за лютий - червень, серпень - грудень 2022 року (а.с.221-226 т. 1).
Встановлено також, що між сторонами систематично виникають суперечки з приводу проживання відповідачки з дітьми в спірному будинку, що послужило неодноразовим їх зверненням до поліції (а.с. 17-21,145-171 т.1).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що дружина брата чинить їй перешкоди у користуванні житлом, оскільки вселилась в одне з приміщень будинковолодіння без дозволу, створює їй незручності в користуванні майном, провокує конфліктні ситуації, погрожує, не сплачує комунальні послуги тощо. 
Заперечуючи проти позову, відповідачка покликалася на те, що вселилась в будинковолодіння на умовах члена сім`ї ОСОБА_2 , як його дружина, а також з дозволу колишньої власниці ОСОБА_10 . Жодних перешкод в користуванні будинком не чинить, оскільки проживає в літній кухні. Натомість вказаним житлом користуються її неповнолітні діти, права яких в разі задоволення позову будуть порушені. 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В силу частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (ЦК України чи іншим актом цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором.
Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною третьою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За приписами статті 109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. 
Відповідно до частини першої статті Кодексу члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
У статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
В силу статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Вказані висновки містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.
На підставі статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 116 ЖК якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Як правильно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи чоловік відповідачки ОСОБА_2 проживав у належному його матері будинку по АДРЕСА_1 як член сім`ї власника. Після смерті останньої він прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом на частку у будинковолодінні. Таким чином, його дружина ОСОБА_4 та діти проживають у будинковолодінні зі згоди одного з співвласників на законних підставах. 
Більше того на час її вселення власником будинковолодіння була ОСОБА_10 , яка не заперечувала щодо проживання відповідачки з її сином. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, було визначено власником житла. А отже посилання позивачки на те, що відповідачі проживають у будинковолодінні без її згоди, не можуть бути підставою для позбавлення їх права на житло.
Позивачка не довела, що ОСОБА_4 та її малолітні діти систематично руйнують чи псують житлове приміщення; використовують його не за призначенням; систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для них проживання з нею в цьому будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. 
Матеріалами справи доведено, що між сторонами склались неприязні стосунки. Проте, зазначені обставини не є підставою для виселення.
Надані в обгрунтування позову довідки та листи Коломийського РВП ГУНП за результами звернення ОСОБА_1 щодо неправомірної поведінки брата та його дружини вказані обставини не підтверджують.
Постанови Коломийського міськрайонного суду від 08 жовтня 2018 року та 12 серпня 2019 року, ухвалені щодо ОСОБА_4 про притягнення її до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство у громадському місці та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно не можуть доводити позовні вимоги. Адже, встановлені у цих справах обставини не підтверджують доводи скаржниці про вчинення відповідачами перешкод в користуванні житловим приміщенням.
Оцінюючи ці докази, колегія приходить до висновку, що вони не містять жодної інформації про те, що відносно відповідачки вживались заходи запобігання і громадського впливу, безрезультативність їх та наявність чергового порушення, що стало підставою для звернення в суд за захистом порушеного права.
Зважаючи на підстави заявленого позову, не можуть бути прийняті до уваги і посилання скаржниці щодо належності відповідачці на праві власності іншого нерухомого майна. 
Суд правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи заявниці є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 березня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
       
Головуючий                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                В.М. Барков                                                                                                Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 01 липня 2024 року