П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/353/24	
Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Турецької І.О., 
          Шеметенко Л.П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу  Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якому просив:
- визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового    виконання рішень УЗПВР у Миколаївській області    Південного міжрегіонального управління Міністерства    юстиції (м.Одеса) Квашенка С.С. при прийнятті постанови від 28.12.2023р. ВП №71902751 про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню    виконавчого листа у справі №400/2795/21, виданого Миколаївський окружним адміністративним судом 17.05.2022р.;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень УЗПВР у Миколаївський області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УЗПВР у    Миколаївський області    Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Квашенка С.С. від 28.12.2023р. ВП №71902751 про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа у справі №400/12795/21, виданого Миколаївським окружним адміністративним cyдoм 17.05.2022р.;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень УЗПВР у Миколаївський області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винести постанову про поновлення виконавчого провадження ВП №71902751 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі №400/12795/21, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом    17.05.2022р..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання судового рішення Миколаївський окружним адміністративним судом 17.05.2022р. було видано виконавчий лист. 
На підставі виконавчого листа, державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження. Також, через невиконання боржником судового рішення, державний виконавець двічі накладав штраф на боржника.
В подальшому, 28.12.2023р. державний виконавець, керуючись п.11 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження.
Позивач вважає, що вказана постанова винесена всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, у зв`язку із чим звернувся в суд із даним позовом.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу    примусового виконання рішень УЗПВР у Миколаївський області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.12.2023р. ВП №71902751 про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа у справі №400/2795/21, виданого Миколаївський окружним адміністративним судом 17.05.2022р..
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із даним судовим рішенням апелянтом подано скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження прийнята передчасно та за відсутності відповідних та належних доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.02.2022р. у справі за №400/12795/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому ч.5 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2021 рік;
- зобов`язано Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2021 рік відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення судом 17.05.2022р. було видано виконавчий лист.
В подальшому, постановою головного державного виконавця ВПВР Квашенко С.С. від 2.06.2023р. відкрито виконавче провадження за №71902751 з примусового виконання виконавчого листа Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022р. у справі №400/12795/21. 
Постановою головного державного виконавця ВПВР Квашенко С.С. від 2.06.2023р. ВП №71902751 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження визначено для боржника мінімальні витрати на загальну суму 200грн..
Постановою головного державного виконавця ВПВР Квашенко С.С. від 2.06.2023р. ВП №71902751 про стягнення виконавчого збору постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 26 800грн..
Актом державного виконавця ВПВР від 9.10.2023р. ВП №71902751 встановлено, що станом на 9.10.2023р. божником рішення суду не виконується без поважних причин. 
Постановою головного державного виконавця ВПВР Квашенко С.С. від 9.10.2023р. ВП №71902751 про накладення штрафу на боржника накладено штраф у розмірі 5 100грн..
Актом державного виконавця ВПВР від 27.12.2023р. ВП №71902751 встановлено, що станом на 27.12.2023р. божником повторно рішення суду не виконується без поважних причин. 
Постановою головного державного виконавця ВПВР Квашенко С.С. від 27.12.2023р. ВП №71902751 про накладення штрафу на боржника накладено штраф у розмірі 10 200грн..
Постановою головного державного виконавця ВПВР Квашенко С.С. від 28.12.2023р. ВП №71902751 про закінчення виконавчого провадження постановлено закінчити виконавче провадження.
Як вбачається із вказаної постанови, що 28.12.2023р. державним виконавцем до органу досудового розслідування, відповідно до ч.3 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження», надіслано повідомлення про вчинення посадовими особами боржника кримінального правопорушення, оскільки рішення не може бути виконано без участі боржника.
Враховуючи викладене, керуючись п.11 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» ВП №71902751 закінчено.
Не погоджуючись із зазначеною постановою ВПВР від 28.12.2023р. ВП №71902751, позивач звернувся в суд із даним позовом.
Перевіряючи правомірність рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими апелянт пов`язує його протиправність та скасування, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.2  ст.19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає   ЗУ «Про виконавче провадження» від 2.06.2016р. за №1404-VIII (надалі – Закон №1404).
Положеннями п.1 ч.1 ст.1 Закону №1404 встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються   ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За правилами ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього   Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (п.1 ч.3, ч.4 ст.18 Закону №1404).
За правилами п.11 ч.1 ст.39 Закону №1404, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою   статті 63 цього Закону.
За правилами ч.1 ст.41 Закону №1404, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Положеннями ч.1 ст.63 Закону №1404 встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою   статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч.2 ст.63 Закону №1404, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, – протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно ч.3 ст.63 Закону №1404, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі – «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону №1404 можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:
- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);
- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);
- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.
Водночас,   судова колегія вважає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18.06.2019р. у справі за №826/14580/16 (пункти 40– 43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
За цією позицією накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом №1404 на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні відповідні та належні докази того, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.02.2022р. у справі за №400/12795/21, на виконання якого 17.05.2022р. було видано виконавчий лист, виконано у повному обсязі.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження та відповідно порушує права позивача.
Приписами ч.3 ст.18 Закону №1404 визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього   Закону   (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, – із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).
Матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.
Отже, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Хоча, відповідно до вимог Закону №1404,   державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні заходи для перевірки   виконання у повному обсязі виконавчого листа від 17.05.2022р. у справі №400/12795/21 про   зобов`язання Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2021р. відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням  раніше виплачених сум.
На підставі вищевказаного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) – залишити без задоволення.
          Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024р. – залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

          
                    Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                       Судді:                                                                                    І.О. Турецька                               

                                                                                                     Л.П. Шеметенко