ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року		Справа № 260/1382/24 пров. № А/857/11659/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,
при секретарі судового засідання – Гладкій С.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року (суддя Ващилін Р.О., м.Ужгород), -
ВСТАНОВИВ :
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) в якому просив:
визнати протиправними дії в/ч   НОМЕР_1 стосовно не проведення нарахування та виплати і несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби позивача;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно та середній заробіток за весь час затримки за період з 16.04.2023 по день здійснення фактичного розрахунку.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Розгляд справи в частині решти позовних вимог продовжено в письмовому провадженні. 
Не погодившись із постановленою ухвалою її оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
В апеляційній скарзі, вказує, що спір стосовно не виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розумінні частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими вимогами обмежуються тримісячним строком.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, був поданий з пропущенням строків на звернення, визначених частиною п`ятою статті 122 КАС. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.
Як видно з матеріалів справи, ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, – залишено без руху. Запропоновано позивачу подати до суду протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням інших причин поважності пропуску цього строку (у разі наявності таких).
Вказана ухвала мотивована тим, що згідно постанови Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Таким чином, враховуючи правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, звернення за такою обмежене спеціальним строком звернення до суду з цим позовом що передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС.
Так, наказом в/ч НОМЕР_1 від 15.04.2023 №111 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак з даним позовом позивач звернувся до суду тільки 04.03.2024.
Згідно висновками суду першої інстанції, даний позов в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, був поданий з пропущенням строків на звернення, визначених частиною п`ятою статті 122 КАС.
08.04.2024 представник позивача надіслала до суду заяву про поновлення строків звернення до адміністративного суду, в якій вважає, що у спірних правовідносинах слід застосовувати строк, передбачений частиною другою статті 233 КЗпП, що обчислюється з моменту одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні з військової служби. Окрім того, стверджує, що позивач не міг своєчасно звернутися до суду з даним позовом з огляду на необхідність здійснення догляду за хворою матір`ю та неналежним здійсненням захисту його інтересів попереднім адвокатом.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У силу частини п?ятої статті 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, публічною службою є, зокрема, військова служба.
Спір у цій справі виник з приводу не виплати грошової компенсації вартості не отриманого під час проходження військової служби речового майна, яка підлягає виплаті, зокрема, в разі звільнення військовослужбовця з військової служби.
У постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що за своєю правовою природою речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
У зв`язку з цим грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, вимоги про стягнення якої не обмежувалися будь-яким строком відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України 01.07.2022 №2352-IX).
Строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права – це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом в/ч НОМЕР_1 №111 від 15.04.2023 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
У зв`язку із смертю брата та необхідністю догляду за хворою мамою позивач до липня 2023 року був позбавлений можливості звернутися до відповідача із вимогою про виплату належних йому сум при звільненні, зокрема і спірної компенсації.
З пояснень наданих позивачем у заяві про поновлення строку розгляду справи він також вказує, що з липня по грудень 2023 року адвокатом, який був йому призначений по безоплатній правовій допомозі не вчинено жодних дій щодо надання правової допомоги у вирішенні спірного питання.
Лише з січня 2024 року, після надання нового адвоката, позивач подав вимогу до в/ч НОМЕР_1 про надання довідки про вартість речового майна; суми про нараховані та не виплачені види грошового забезпечення тощо. Однак, станом на час звернення до суду з позовом відповіді на свою вимогу так і не отримано.
Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно відповіді військової частини НОМЕР_2 від 12.09.2023 №501/25/1845 вказано, що стосовно виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивач до командира в/ч НОМЕР_1 не звертався (а.с.20).
Лише 10.01.2024 в інтересах позивача до відповідача направлено відповідний адвокатський запит (а.с.24).
З наведеного слідує не то, що про обізнаність позивача про порушення своїх прав, а й про те, що станом на липень-вересень 2023 року йому було відомо про те, що він не звертався до в/ч НОМЕР_1 із рапортом про виплату йому компенсації за неотримане речове майно.
Верховний Суд зауважує, що частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26.04.2021 у справі № 160/4657/20, від 26.09.2023 у справі № 260/2099/22.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання – вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Вказані висновки щодо застосування правових норм щодо строку звернення до суду з позовом про виплату компенсації за неотримане речове майно, викладені Верховним Судом у постановах від 28.09.2023 у справі № 260/4686/22 та 02.05.2024 у справі № 420/26754/23.
Матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем заходів з метою своєчасного оскарження невиплати при звільненні грошової компенсації у межах вартості за неотримане речове майно, як і доказів, які є об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.
Наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду не змінюють моменту, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення прав, свобод та інтересів, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, що є підставою для залишення позовних вимог в частині без розгляду на підставі частини третьої статті 123 КАС.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Повне судове рішення складено 12 серпня 2024 року.