Номер провадження: 22-ц/813/3985/24 
Справа № 501/1090/15-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач -  Державна іпотечна установа,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Міністерство юстиції України,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2023 року у складі судді Смирнова В.В.,
встановив:
У березні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (згодом замінено на правонаступника – Держана іпотечна установа) звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В обґрунтування якого зазначило, що між ним та відповідачем 10.11.2005 року був укладений кредитний договір №11к-37 відповідно до якого позивач надав відповідачу у кредит грошові кошти у розмірі 48 000,0 доларів США. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, станом на 05.12.2014 року у розмірі 839 223,59 грн., тому позивач змушений звернутись до суду за захистом прав та просить суд:
В рахунок погашення заборгованості громадянки ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою, (код ЄДРПОУ 33304730, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34) за кредитним договором №11к-37 від 10.11.2005 року у розмірі 839 223,59 грн., а саме:
-24 567,34 доларів США (двадцять чотири тисячі п`ятсот шістдесят сім доларів тридцять чотири що еквівалентно 378 717,81 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 15.12.2014 р. за 1,00 дол. США - 15,415499 грн.) - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту;
-4 127,76 доларів США (чотири тисячі сто двадцять сім доларів сімдесят шість центів), що еквівалентно 63 631,48 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 р. за 1,00 дол. США - 15,415499 грн.) - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту;
-306,87 доларів США (триста шість доларів вісімдесят сім центів), що еквівалентно 4 730,55 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 р. за 1,00 дол. США – 15,415499 грн.) - сума строкової заборгованості по відсоткам;
-5 045,24 доларів США (п`ять тисяч сорок п`ять доларів двадцять чотири цента), що еквівалентно 77 774,89 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 р. за 1,00 дол. США - 15,415499 грн.) - сума простроченої заборгованості по відсоткам;
-460,56 грн. (чотириста шістдесят гривень п`ятдесят шість копійок) - сума строкової заборгованості по щомісячній комісії;
-9 211,20 грн. (дев`ять тисяч двісті одинадцять гривень двадцять копійок) - сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії;
-304 697,10 грн. (триста чотири тисячі шістсот дев`яносто сім гривень десять копійок) - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам,
звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., яка належить на праві власності громадянці ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Іллічівським МВ УМВС України в Одеській області 09.12.1998 р., ІПН НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого проживання: АДРЕСА_2 ), шляхом визнання права власності на означене майно за Державною іпотечною установою, (код ЄДРПОУ 33304730, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Стягнути з громадянки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Іллічівським МВ УМВС України в Одеській області 09.12.1998 р., ІПН НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Державної іпотечної установи, (код ЄДРПОУ 33304730, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34) суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654,00 грн.
Останнім рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2023 року позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1   подалаапеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2023 року по справі за позовом АТ «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Держаної іпотечної установи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутній додаток 1 до договору відступлення права вимоги №17/74В, укладеного 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою Кабінету Міністрів України та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а тому неможливо встановити чи входить вище вказаний іпотечний кредит до додатку 1 даного договору відступлення права вимоги. Відповідно до пп. 1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діяв на момент укладення договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11.02.2015 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою, не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна. 
Також як зазначає скаржниця, суд не врахував вимоги ст. ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до цих статей є способом позасудового врегулювання, яке здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Водночас суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також обґрунтовує тим, що місцевий суд безпідставно проігнорував її заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позичальником було отримано досудову вимогу від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в кінці січня 2011 року, а отже позивач знав про порушене своє право і з цього моменту слід вважати початок перебігу строку позовної давності.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від третьої особи – Міністерства юстиції України надійшли до суду пояснення, у яких Міністерство просить врахувати їх при прийняті рішення по справі. 
В судове засідання, призначене на 13.06.2024 та проведеному в режимі відеоконференції з`явився: представник скаржниці ОСОБА_1 – ОСОБА_3 та представник Державної іпотечної установи – ОСОБА_4 .
Представник Міністерства юстиції України до суду не з`явився, однак надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що представник Міністерства - Головко Т.А. 13.06.2024 буде перебувати у відпустці, на підставі Наказу №2884/12-05 від 10.05.2024, тому просить відкласти розгляд справи, призначеної на 13.06.2024 на іншу дату. 
Проте вказана заява представника Міністерства юстиції України задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01.10ю2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Окрім того, апеляційний суд враховує, що представником Міністерства юстиції України було подано до суду пояснення, які враховані судом, а отже враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про відкладення розгляду справи та розглянути справу у відсутність його представника.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.        
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.11.2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 11к-37, згідно якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 48 000, 00 дол. США із сплато відсотків у розмірі 11% річних для придбання трьохкімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути банку отримані кошти до 10.11.2015 року, відповідно до п.п. 2.1, 3.2, 4.1 кредитного договору. (т. 1 а.с. 9-11).
В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, засвідчений 11.11.2005 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак Н.С. та зареєстрований за № 7952, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку наступне нерухоме майно:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м, житловою площею – 39,7 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.11.2005 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак Н.С. та зареєстрований за № 7927. (т.1, а.с. 16-17).
Також, 10.11.2005 року між банком та ОСОБА_2 було складено договір поруки № П-01/21356 (т.1, а.с.14).
Станом на 05.12.2014 рік заборгованість за кредитним договором на погашена.
Розмір заборгованості відповідача становить 839 223,59 грн., а саме (т.1, а.с. 21-28):
- 24 567,34 дол. США, що еквівалентно 378 717, 81 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту;
- 4 127,76 дол. США, що еквівалентно 63 631,48 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту;
- 306,87 дол. США, що еквівалентно 4 730,55 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума строкової заборгованості по відсоткам;
- 5 045,24 дол. США, що еквівалентно 77 774,89 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума простроченої заборгованості за відсоткам;
- 460,56 гривень – сума строкової заборгованості по щомісячній комісії;
- 9 211,20 гривень – сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії;
- 304 697,10 гривень – пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії.
Відповідачі за первинним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали до суду зустрічну позовну заяву, та пояснили суду, що 10.11.2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11к-37, згідно якого банк надав кредит в розмірі 48 000, 00 дол. США за цільовим призначенням: для придбання трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 із сплато відсотків у розмірі 11% річних до 10.11.2015 року.
В забезпечення цього договору був укладений іпотечний договір від 11.11.2005 року за умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку вищезазначене нерухоме майно – трикімнатну квартиру.
Також, 10.11.2005 року між банком та ОСОБА_2 було складено договір поруки № П-01/21356 (т. 1 а.с. 14).
Відповідачі за первинним позовом вважають, що при наданні кредиту банком були порушені норми Конституції України та Цивільного кодексу України, Закону України « Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного валютного регулювання і валютного контролю».
На думку відповідачів за первинним позовом банк свідомо ввів їх в оману щодо встановлення розміру відсотків та сукупної вартості кредиту.
03.09.2019 року відповідачем за первинним позовом ОСОБА_1 надано суду заяву про залишення її зустрічного позову без розгляду (т. 4 а.с.85).
Також позивачем за первинним позовом було подано позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 11к-37, згідно якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 48 000, 00 (сорок вісім тисяч) дол.. США із сплато відсотків у розмірі 11% річних для придбання трьохкімнатної квартири , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути банку отримані кошти до 10.11.2015 року, відповідно до п.п. 2.1, 3.2, 4.1 кредитного договору. (т.2, а.с. 7-11).
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором були укладені:
1. іпотечний договір, засвідчений 11.11.2005 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак Н.С. та зареєстрований за № 7952, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку наступне нерухоме майно:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м, житловою площею – 39,7 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.11.2005 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак Н.С. та зареєстрований за № 7927;
2. договір поруки від 10.11.2005 року між банком та ОСОБА_2 було складено № П-01/21356 (т. 2 а.с.17-19).
Станом на 05.12.2014 рік заборгованість за кредитним договором на погашена.
Розмір заборгованості відповідача становить 839 223,59 грн. (вісімсот тридцять дев`ять тисяч двісті двадцять три гривні 59 коп.), а саме (т. 2 а.с. 20-27):
- 24 567,34 дол. США, що еквівалентно 378 717, 81 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту;
- 4 127,76 дол. США, що еквівалентно 63 631,48 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту;
- 306,87 дол. США, що еквівалентно 4 730,55 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума строкової заборгованості по відсоткам;
- 5 045,24 дол. США, що еквівалентно 77 774,89 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 05.12.2014 року за 1,00 дол. США – 15, 415499 грн. – сума простроченої заборгованості за відсоткам;
- 460,56 гривень – сума строкової заборгованості по щомісячній комісії;
- 9 211,20 гривень – сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії;
- 304 697,10 гривень – пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії.
Відповідач за первинним позовом ОСОБА_2 надала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати припиненим договір поруки № П-01/21356 від 10.11.2005 року, згодом її уточнила (т. 3 а.с. 105-107, т. 4 а.с. 87-88).
Постановою Одеського апеляційного суду від 29.12.2022 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задоволено частково: рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2019 року в частині залишення без розгляду позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії підготовчого провадження. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2019 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до Державної установи про визнання поруки припиненою – скасовано. В задоволенні вимог ОСОБА_2 до Державної іпотечної установи про визнання поруки припиненою – відмовлено (т. 5 а.с. 57-62).
Суд першої інстанції задовольняючи у даній справі позов Державної іпотечної установи про звернення стягнення на предмет іпотеки виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 10.11.2005р. не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Проте апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
З огляду на зміст частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.
Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 200/18401/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18 від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18777/18,  від 20 жовтня 2020 року у справі № 520/13399/14-ц.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 154/2822/15-ц (провадження № 61-47767св18).
Апеляційним розглядом справи встановлено, що укладаючи 11.11.2005 року іпотечний договір, позивач ТОВ Банк «Фінанси та кредит»,  як іпотекодержатель та   ОСОБА_1 , як іпотекодавець   погодили умови та порядок задоволення вимог іпотекодержателя в разі не виконання іпотекодавцем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.
Зокрема в п. 11 Іпотечного договору зазначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя : 
-за рішенням суду (п.11.1.), 
-у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений  нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено  Іпотекодавцем виключно у судовому порядку (п.11.2.)
-згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в пп. 11.3.1. та 11.3.2. цього пункту договору: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки  в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п.11.3.1.) або продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі – продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пп.11.3.2.).
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 759/10689/14-ц (провадження № 61-14323св19).
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції  вирішуючи вказаний спір вищезазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача, тому  рішення суду в частині його оскарження, а саме в частині вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
При цьому, надаючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності, то колегія суддів  вважає їх безпідставними, оскільки  застосування строку позовної давності можливе в разі доведення позивачем заявлених позовних вимог. Натомість у справі, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що заявлений банком позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає нормам матеріального права - ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку»,  а тому він не підлягає задоволенню по суті позовних вимог.  
Отже, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до п. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 13401,50 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інстукції на переказ готівки №ПН65 від 19.02.2024 (Том V: а.с. 162), у зв`язку із чим, сплачений ОСОБА_1 судовий збір підлягає стягненню на її користь з Державної іпотечної установи. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2023 року в частині вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, судових витрат скасувати, ухвалити нове.
В задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 відмовити.
Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 13 401,50 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 09.07.2024

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                  Л.М. Вадовська 

О.С. Комлева