У х в а л а
16 вересня 2024 року
м. Київ 
Справа № 559/3317/23
Провадження № 61-6563ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - відповідач)
на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 січня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 березня 2024 року
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (далі - позивач) до відповідача за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - страховик відповідача (винуватця)) - про відшкодування шкоди та
в с т а н о в и в :
1.           У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив відшкодувати йому шкоду у сумі 65 201,37 грн. Мотивував тим, що відповідач спричинив дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП). Позивач виплатив потерпілому 129 329,86 грн. Страховик винуватця виплатив позивачу страхове відшкодування в порядку виконання рішення господарського суду в справі № 910/13068/22 у сумі 64 128,49 грн витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом, з урахуванням зносу на підставі статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Тому згідно зі статтями 993, 1187, 1194 ЦК України просить відшкодувати за рахунок відповідача 65 201,37 грн різниці між фактичним розміром шкоди та сумою страхового відшкодування, яку позивачеві сплатив страховик відповідача.
2.           15 січня 2024 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов і стягнув з відповідача 65 201,37 грн відшкодування збитків у порядку регресу та 2 684,00 грн судових витрат. Мотивував так: позивач оплатив 129 329,86 грн вартості відновлювального ремонту транспортного засобу потерпілого; оскільки страхова компанія відповідача виплатила позивачеві 64 128,49 грн суми страхового відшкодування, то з відповідача (винуватця ДТП) слід стягнути 65 201,37 грн різниці між фактичним розміром завданої ним шкоди та сумою, яку позивачеві сплатив страховик скаржника.
3.           26 березня 2024 року Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Навів аналогічні до попереднього рішення мотиви.
4.           30 квітня 2024 року скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду. Просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Обґрунтував скаргу так:
-                  позивач повторно звернувся з аналогічними позовними вимогами до відповідача з метою перекласти на останнього негативні наслідки виплати страхового відшкодування у більшому розмірі, ніж визначив закон і встановив Господарський суд м. Києва у рішенні від 24 квітня 2023 року у справі № 910/13068/22. Згідно з цим рішенням суд вважав обов`язковим застосування страховиком коефіцієнту фізичного зносу на складові частини (деталі) пошкодженого автомобіля у спірних правовідносинах. Тому стягнув зі страховика відповідача на користь позивача як страховика потерпілого 64 128,49 грн із 129 329,86 грн, заявлених до стягнення;
-                  суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норми права про відшкодування шкоди, спричиненої винуватцем ДТП, без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах:
Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, згідно з яким відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що за Законом у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика; в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування; покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 вказаного Закону; пункт 86 постанови); за Законом обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників; Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, і забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні завданої нею шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону; пункт 87 постанови); положення Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування завданої нею шкоди страховиком, у якого застрахована її відповідальність; розглядаючи такі спори, суди мають дотримувати балансу інтересів потерпілого та особи, яка застрахувала відповідальність і переклала тягар відшкодування шкоди на страховика (пункт 88 постанови);
Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно з яким покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності;
-                  касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суд апеляційної інстанції формує практику розгляду подібних справ усупереч висновкам, сформульованим Верховним Судом;
-                  справа має виняткове значення для скаржника через важке матеріальне становище його та сім`ї.
5.           Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
5.1.       Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
5.2.       Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
5.3.       Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
5.4.       Предметом позову є стягнення відшкодування. Ціна позову становить 65 201,37 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
5.5.       У касаційній скарзі скаржник звернув увагу на підпункти «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Стверджував, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки апеляційний суд формує практику, відмінну від практики Верховного Суду; справа має виняткове значення для скаржника через те, що сума, яку з нього стягнув суд, є досить значною, що ставить скаржника та його сім`ю у вкрай важке матеріальне становище. 
5.6.       Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що скаржник не обґрунтував власне фундаментальний характер питання права, яке він підняв у касаційній скарзі, для формування єдиної правозастосовної практики в Україні. Відсутні підстави вважати, що розгляд саме цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для забезпечення єдності правозастосовної практики. Доводи щодо виняткового значення цієї справи для скаржника він не підтвердив належними доказами та не мотивував потребу в касаційному перегляді оскаржених судових рішень.
5.7.       Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можливо оскаржити у касаційному порядку, позивач не обґрунтував. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
6.           Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
6.1.       Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
6.2.       Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
6.3.       «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
6.4.       Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
6.5.       Відповідач отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом(частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.
6.6.       Відповідач подав касаційну скаргу на судове рішення, яке за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність права позивача на доступ до суду.
Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1.           Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 січня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» - про відшкодування шкоди.
2.           Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала цю скаргу.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко