ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6940/24 Справа № 187/1/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В.О. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Барильської А.П., Демченко Е.Л., 
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року та додаткове рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірина Леонідівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування майна з незаконного володіння, -
В С Т А Н О В И Л А : 

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування майна з незаконного володіння.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 01 березня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. засвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, с/рада Єлизаветівка, кадастровий номер: 1223780800:03:052:0210, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 585100212237, продавцем якої був позивач, а покупцем ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що згідно п. 2.1 Договору, продаж вчинено на погоджену суму 1 423,56 грн., які покупець зобов`язаний сплатити продавцю протягом однієї доби на картковий рахунок.
Однак, покупець не розрахувалася з продавцем та нотаріус без підтвердження факту повної оплати та виконання істотних умов договору покупцем та без згоди продавця, тобто поза його волею провела державну реєстрацію правочину, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та витребування майна з незаконного володіння.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2023 року; та витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., Петриківський район, с/рада Єлизаветівка, кадастровий номер: 1223780800:03:052:0210, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 585100212237.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Додатковим рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн..
В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норма матеріального та процесуального права, просив рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. 
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що відповідачка не розрахувалася з позивачем за договором купівлі-продажу, а приватний нотаріус без підтвердження факту повної оплати та виконання істотних умов договору покупцем та без згоди продавця, тобто, поза його волею, провела державну реєстрацію правочину, що є підставою для визнання договору купівлі-продожу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім того, апелянт вказує, що представник відповідачки не надала суду договору про надання професійної правничої допомоги. Розрахунків витрат, інших документів, які підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, які необхідні для надання правничої допомоги. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Юдіна Н.М. просила оскаржуване рішення залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2023 року між ОСОБА_1 , як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки зареєстрований 01 березня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. в реєстрі під № 250, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, с/рада Єлизаветівка, кадастровий номер: 1223780800:03:052:0210, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 585100212237. 
Зазначений договір купівлі - продажу був в той же день зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Право власності на земельну ділянку, що відчужується, виникає у Покупця після державної реєстрації цього права згідно із ст. 125 Земельного кодексу України (п. 1.3. Договору).
Згідно п. 2.1 Договору, продаж вчинено на погоджену суму 1423,56 грн., які покупець зобов`язаний сплатити продавцю протягом однієї доби на картковий рахунок Продавця.
Відповідно до п 3.2 Договору «Продавець свідчить, що: - земельна ділянка, яка є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя; - відчужувана ним земельна ділянка не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України. Він має усі права щодо вільного розпорядження земельною ділянкою, яка є предметом цього договору. На момент укладення цього договору відсутні будь-які співвласники, що мають привілейоване право на її придбання, відсутні претензії третіх осіб на вказану земельну ділянку. Вона нікому іншому не відчужена, не є внеском до статутного фонду товариств, в оренду чи ренту не передана, не заставлена, в податковій заставі, суперечці, відсутні будь-які сервітути та інші обмеження щодо використання цієї ділянки; - він зобов`язується передати земельну ділянку, що відчужується, у користування Покупцю після нотаріального посвідчення цього договору, а саме першого березня дві тисячі двадцять третього, року, за умови повного розрахунку. Про факт передачі земельної ділянки, насаджень, документів, тощо сторонами може бути складений передавальний акт; - на території відчужуваної земельної ділянки не розташовано жодних будівель чи споруд, крім тимчасової будівлі для зберігання садового інвентарю; - продаж земельної ділянки це другий правочин, щодо відчуження нерухомого майна в цьому році за його участю.
Згідно п. 3.4 Договору Сторони свідчать, що: - вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору; - укладення договору відповідає їх інтересам; - волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; - умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; - договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; - вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, в дієздатності не обмежені, під опікою, піклуванням не перебувають, не знаходяться у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння; - вони вільно володіють українською мовою; - майно, зазначене в договорі купівлі-продажу, згідно ст. 64 Сімейного Кодексу України, укладається без виділу частки у праві спільної сумісної власності подружжя.
Пунктом 4.1 Договору передбачено, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору' не мають. Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства України, які зазначені у договорі нам відомі та зрозумілі.
Відповідно до п. 5.1 Договору, згідно із ст. 657 ЦК України цей договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Цей договір, згідно із ч.3 ст.640 ЦК України є укладеним з дня його посвідчення. Згідно із ч.4 ст.334 ЦК України, - якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Підставою виникнення права власності у Покупця є державна реєстрація договору. Згідно п. 2 ст. 19, п. 1 ст. 312 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею, але не пізніше строків, встановлених абзацами першим і другим цієї частини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що несплата відповідачем коштів за договором купівлі продажу, в даному випадку не є підставою для визнання такого договору недійсним в момент його укладення за наявності дефекту волі і відсутності волевиявлення позивача на укладення такого договору. Крім того, суд вказав, що позивачем не надано жодних доказів про відсутність його волевиявлення на момент укладення правочину, тоді як його твердження про не обізнаність щодо вчинення нотаріусом державної реєстрації права власності відповідачки на земельну ділянку, не знайшли свого підтвердження, оскільки наявність підпису у договорі свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов та підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину. Натомість відсутність тривалий період будь-яких заперечень з приводу укладення вищезазначеного договору, вказують на бездіяльність позивача.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Підставою для визнання недійсним договору за частиною першою статті 215 ЦК України може бути встановлений судом дефект такого елемента правочину, як воля його учасника (учасників) - відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення учасника (учасників) в момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.ст 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно зі ст. 628 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 663 ЦК України, передбачено, що Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 640 ЦК України, передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. 
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин, про що зазначено в постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц.
Верховний суд у постанові від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17 зазначає, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
За висновком Верховного Суду, викладеному Великою Палатою Верховного Суду щодо застосування норми статті 692 ЦК України, у постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 зазначено про те, що "… покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує ти, що відповідачка у строк, погоджений сторонами у пункті 2.1 договору, не сплатила грошові кошти у розмірі 1423,56 грн., що є істотним порушенням та нотаріус без підтвердження факту повної оплати та виконання істотних умов договору покупцем та без згоди продавця, тобто поза його волею провела державну реєстрацію правочину, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та витребування майна з незаконного володіння.
Керуючись вказаними нормами закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що несплата коштів за договором купівлі продажу в даному випадку не є правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту відсутності його волевиявлення на момент укладення правочину, так як в договорі купівлі-продажу чітко зазначено, що волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.
При цьому, слушним є твердження суду першої інстанції про відсутність тривалий період будь-яких заперечень позивача з приводу укладення вищезазначеного договору, що вказує на його згоду із укладеним договором.
Таким чином, встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Також, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви відповідачки про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення на її користь з позивача витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідачки під час розгляду цивільної справи представляла адвокат Юдіна Н.М., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 25 грудня 2023 року, про що свідчить Ордер про надання правничої (правової) допомоги від 27 грудня 2023 року.
Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг від 23 лютого 2024 року, у якому розписано перелік наданих послуг, загальна вартість виконаних робіт склала 7 000,00 грн..
Згідно квитанції від 23 лютого 2024 року відповідачка сплатила 7 000,00 грн. за договором про надання правової допомоги від 25 грудня 2023 року по справі №187/1/24.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). 
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
З огляду на викладене, керуючись принципом справедливості та верховенства права, а також виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн..
Визначений розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідачка не розрахувалася з позивачем за договором купівлі-продажу, а приватний нотаріус без підтвердження факту повної оплати та виконання істотних умов договору покупцем та без згоди продавця, тобто, поза його волею, провела державну реєстрацію правочину, що є підставою для визнання договору купівлі-продожу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки відповідає вимогам законодавства України, його зміст не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено цим договором.
Більш того, вказані доводи позивача були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
При цьому, колегія суддів враховує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Твердження апелянта про те, що представник відповідачки не надала суду договору про надання професійної правничої допомоги, розрахунків витрат, інших документів, які підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, які необхідні для надання правничої допомоги, колегія суддів вважає безпідставними, та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правову допомогу.
Оскаржуване рішення, та додаткове рішення, як такі, що відповідають нормам матеріального та процесуального права повинні бути залишені без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року та додаткове рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко