Окрема думка
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
 
справа № 242/1634/21 (провадження № 61-760 св 23)
28 серпня 2024 року
м. Київ
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М. розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, третя особа Селидівське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення недоотриманих страхових виплат у порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, і постановою від 28 серпня 2024 року: 1) задовільнив клопотання про заміну учасника справи на його правонаступника; 2) залишив цю касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
 
1.           Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).
 
2.           Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частини перша та друга статті 46 Конституції України).
 
3.           З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частина п`ята статті 125 Конституції України).
 
4.           Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
5.           Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
 
6.           Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України.
 
7.           Згідно із частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
8.           Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-IV (в актуальній редакції далі - КАС України).
 
9.           Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.
 
10.       Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
 
11.       Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (частина третя статті 19 КАС України).
 
12.       Суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи, зокрема щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг (пункт 2 частини першої статті 263 КАС України).
 
13.       Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України.
 
14.       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України). Водночас стаття 1219 ЦК України встановлює певні виключення у частині прав та обов`язків, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а тому не входять до складу спадщини. Зокрема, це - права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом (пункт 4 цієї статті ЦК України) .
 
15.       Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).
 
16.       Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (частина перша статті 1227 ЦК України).
 
17.       Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини перша та третя статті 1296 ЦК України).
 
18.       Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК України).
 
19.       Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (частина перша статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції, яка діяла на момент закінчення відповідної довідки чоловіка позивачки, далі - Закон про права внутрішньо переміщених осіб).
 
20.       Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції (частина перша статті 2 Закону про права внутрішньо переміщених осіб).
 
21.       Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (частини перша та третя статті 4 Закону про права внутрішньо переміщених осіб).
 
22.       Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (згідно із частинами першою та другою статті 7 Закону про права внутрішньо переміщених осіб).
 
23.       Внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування. Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України. У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання (частина десята статті 7 Закону про права внутрішньо переміщених осіб).
 
24.       Внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами (частина перша статті 14 Закону про права внутрішньо переміщених осіб).
 
25.       Загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (пункт 3 частини першої статті 1 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в актуальній редакції далі - Закон про соцстрахування).
 
26.       Згідно із пунктом 9 частини першої статті 1 Закону про соцстрахування страховиком у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування визначений Фонд соціального страхування України. Разом з цим фондом пункт 14 частини першої статті 1 Закону про соцстрахування визначає суб`єктами соціального страхування також: застраховану особу, членів її сім`ї або іншу особу у випадках, передбачених цим Законом, страхувальника.
 
27.       Відповідно до частини другої статті 1 Закону про соцстрахування та пункту 3 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
 
28.       Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Бюджет Фонду затверджує Кабінет Міністрів України (частини перша та п'ята статті 4 Закону про соцстрахування).
 
29.       Згідно із частиною першою статті 16 Закону про соцстрахування застраховані особи мають право, зокрема, на: 1) отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом (пункт 2); 2) оскарження дії страховика, страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг (пункт 8); 3) судовий захист своїх прав (пункт 9).
 
30.       Застраховані особи зобов`язані, зокрема, надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до Закону про соцстрахування (відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону про соцстрахування).
 
31.       Страховими виплатами є грошові суми, які Фонд соціального страхування України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. До них, у тому числі включені страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата) (згідно із частиною першою та пунктом 1 частини сьомої статті 36 Закону про соцстрахування).
 
32.       Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду соціального страхування України своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці» (частина сьома статті 47 Закону про соцстрахування).
 
33.       Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду соціального страхування України не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини (частина десята статті 47 Закону про соцстрахування).
 
34.       Особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України (пункт 3 Розділ VII (Прикінцеві та перехідні положення) Закону про соцстрахування).
 
35.       Механізм видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції регулюється Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.
 
36.       Особливості здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначені у постанові Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
 
37.       Відповідно до пункту 19 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 спори, що виникають внаслідок розгляду питань щодо поновлення або припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішуються у судовому порядку.
 
38.       У періоду неотримання відповідних соціальних виплат чоловіком позивачки, про який вона заявляє, діяли два нормативні документа, які визначали порядок надання страхових виплат, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для внутрішньо переміщених осіб: 1) Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року № 20, за реєстрований в Міністерстві юстиції України 12 січня 2015 року за № 6/26451 (ця постанова втратила чинність на підставі Постанови Фонду соціального страхування від 12 грудня 2018 року № 27) (далі - Порядок № 20); 2) Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для внутрішньо переміщених осіб, затверджений постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 грудня 2018 року № 27 (далі - Порядок № 27).
 
39.       Відповідно до пункту 2 Порядку 20 та пункту 3.4 Порядку 27 рішення про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати Фонд соціального страхування України оформлює своєю постановою про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати на строк.
 
40.       Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 25, 27, 32) щодо критерію подібності правовідносин, зокрема в контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин (суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів). Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
41.       Як випливає з мотивувальних частин судових рішень суду першої інстанцій та апеляційного суду у цій справі, суди дійшли консенсусу у тому, що ненадання довідки внутрішньо переміщеної особи не є підставою для скасування відповідних страхових виплат, призначених у відповідності до законних прав постраждалої особи, як таких. Це mutatis mutandis відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, з урахуванням того, що у справі № 243/3505/16-ц не вирішувалось питання продовження встановлених соціальних виплат, а розглядався спір щодо отримання страхових виплат особою, яка не надала довідку внутрішньо переміщеної особи та продовжувала перебувати на неконтрольованих українською владою тимчасово окупованій території, заборгованість по виплаті (не нарахуванні) яких відповідач визнавав.
 
42.       Водночас, попри універсальну спеціалізацію Великої Палати Верховного Суду у контексті юрисдикцій судових спорів, зазначений висновок зроблений з приводу законності припинення соціальних виплат суб'єктом владних повноважень в межах саме цивільної юрисдикції, а не адміністративної.
 
43.       На свій зазначений правовий висновок, викладений у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду також посилається у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19, на яку спирався апеляційний суд у цій справі як джерело правового висновку про відступлення від правових висновків щодо оцінки статей 1219 та 1227 ЦК України в контексті спадкування вимог щодо соціальних виплат, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається відповідач у касаційній скарзі. Зокрема, було зазначено, що припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій Фонду соціального страхування України спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України - ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат у порядку спадкування за законом. Примітним є те, що висновки з приводу незаконності (не відповідності спеціалізованому законодавству, яке регулює питання реалізації соціальних виплат Фондом соціального страхування України) припинення соціальних виплат спадкодавцю зроблені цивільним судом у межах цивільного, а не адміністративного судочинства.
 
44.       У справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі, Верховний Суд також розглядав спір з приводу вимог спадкоємця до суб'єкта владних повноважень з приводу соціальних виплат, які на переконання конкретних спадкоємців вони отримали право у порядку спадкування за померлим спадкодавцем. Однак вбачається невиправданим таке розширене тлумачення суті спадкових правовідносин та судових спорів, що випливають з них.
 
45.       Очевидним є те, що Фонд соціального страхування України не є суб'єктом спадкових правовідносин у цій справі. Судовий спір, який виник між сторонами за своєю суттю стосується можливості реалізувати спадкоємцем своє право на соціальні виплати спадкодавця та отримання їх від Фонду соціального страхування України. Тобто цей спір стосується отримання соціальних виплат (страхових виплат у даному випадку), а норми права, які регулюють спадкові правовідносини між спадкодавцем та спадкоємцями лише опосередковують наявність чи відсутність у спадкоємця права звернутися з відповідною вимогою до суб'єкта владних повноважень з приводу отримання соціальних виплат.
 
46.       Однак коли цивільний суд на підставі тлумачення та оцінки взаємодії спадкодавця із Фондом соціального страхування України визначає застосування норм права, які регулюють спадкові відносини, він втручається у сферу адміністративної юрисдикції. При цьому ці норми права, які регулюють спадкові відносини, по суті не регулюють безпосередні взаємовідносини спадкоємця та Фонду соціального страхування України, а лише стосуються визначення правонаступництва спадкоємця за спадкодавцем щодо вимоги до Фонду соціального страхування України з приводу соціальних платежів, спори щодо яких віднесені до адміністративного судочинства. Тобто спадкові правовідносини визначають правонаступництво між спадкодавцем та спадкоємцем, але вони жодним чином не замінюють собою природу правовідносин, у яких це правонаступництво безпосередньо відбувається.
 
47.       Саме тому попри спір нібито про отримання спадку, більшість аргументів у ньому зводиться до аналізу законодавства, яке регулює питання соціальних виплат, а не спадкові правовідносини, доведення та спростування законності припинення виплат страхових платежів спадкодавцю, що є сферою адміністративної юрисдикції. Зокрема, відповідач доводить у цій справі, що за законодавством, яке регулює порядок нарахування та надання відповідних страхових виплат (гарантії громадянину щодо його соціального захисту), він правомірно відповідно до вимог цього законодавства як розпорядник відповідних грошових коштів прийняв рішення про припинення нарахування зазначених виплат чоловіку позивачки у зв'язку з ненаданням нової довідки внутрішньо переміщеної особи, що вимагалось цим законодавством. Законодавством, яке не регулює спадкові відносини, а регулює відносини особи з відповідачем який здійснює публічно-владні управлінські функції у сфері здійснення соціального захисту населення, зокрема реалізації Закону про соцстрахування. У свою чергу позивачка також своїми аргументами у першу чергу намагається спростовувати ці твердження відповідача.
 
48.       Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010 системний аналіз норм Конституції України та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень між загальними і спеціалізованими судами підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист. За таким підходом усі публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, належать до адміністративної юрисдикції і за компетенцією мають бути розглянуті адміністративними судами. Це стосується також підсудності спорів, пов`язаних із соціальними виплатами, у яких за позовом фізичної особи відповідачем є суб`єкт владних повноважень (абзац шостий пункту 3.2).
 
49.       Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц зробила правовий висновок, що у відносинах з обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням Фонд соціального страхування України та його робочі органи здійснюють владні управлінські функції та наділені повноваженнями приймати рішення/вчиняти дії, що впливають на можливість реалізації застрахованими особами права на соціальний захист. Тому спори стосовно оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності цього фонду, його робочих органів і їхніх правонаступників про обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням слід розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 76).
 
50.       Факт правонаступництва щодо соціальних виплат не може змінювати характер юрисдикції розгляду відповідних спорів.
 
51.       Правильним рішенням у цій справі було б закриття провадження у ній відповідно до статті 414 ЦПК України з роз`ясненням необхідності розгляду подібних справ у порядку адміністративного судочинства.
 
52.       Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно із частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.
 
53.       Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (в актуальній редакції далі - Закон про судоустрій) єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.
 
54.       Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону про судоустрій).
 
55.       Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява № 28342/95, п. 61).
 
56.       Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає не тільки виконуваність судових рішень, а й стабільність правового регулювання. Завданням правозастосовчої практики є, серед іншого, формування такого застосування норм права, яке забезпечує рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права, що поліпшує громадське сприйняття справедливості, а також підвищує довіру до відправлення правосуддя.
 
57.       Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються. Багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, та тлумачення й застосування яких є питанням практики. Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, п. 65).
 
58.       Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від її попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (дивитись постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).
 
59.       Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду (частина четверта статті 403 ЦПК України).
 
60.       Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України касаційний суд може за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи вирішити питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду врегульований, зокрема, статтею 404 ЦПК України.
 
61.       Отже, доцільним є відступ від фактичного правового висновку Верховного Суду, який випливає із постанов від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 243/2404/19-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 243/9613/19-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 243/9618/19, від 22 липня 2021 року у справі № 243/8565/20 тощо, відповідно до якого судові спори спадкоємців із Фондом соціального страхування України або його законним правонаступником - Пенсійним фондом України з приводу отримання соціальних виплат спадкодавця можуть розглядатись у порядку цивільного судочинства як спадкові справи, та визначити, що ця категорія справ має розглядатись у порядку адміністративного судочинства як спори із зазначеним відповідачем з приводу соціальних виплат, оскільки цей відповідач жодним чином не є учасником спадкових правовідносин, а норми права, що регулюють спадкування лише опосередковують підтвердження наявності або відсутності права спадкоємця звернутись до цього відповідача з відповідними вимогами, а питання законності чи незаконності нарахування, виплати, припинення чи відновлення виплати соціальних платежів віднесене до адміністративної юрисдикції і не може вирішуватись цивільним судом.
 
На моє переконання, відповідно до зазначеного вище Верховний Суд, керуючись частиною четвертою статті 403 та статтею 404 ЦПК України, мав передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою описаного відступу від зазначеного правового висновку.

 
Суддя                                                                                                         В. В. Пророк
 
Повний текст окремої думки складений 12 вересня 2024 року.