ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" липня 2024 р.           Справа№ 910/17405/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Демидової А.М. 
          Владимиренко С.В. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників:
від позивача: Шевченко М.І.
від відповідача: Гриновець О.Б.
від третьої особи: не з`явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Львівської міської ради
на рішення господарського суду міста Києва від   07.02.2024 (дата складання та підписання повного тексту рішення 09.02.2024)       
у справі № 910/17405/23 (суддя Чинчин О.В.)
за позовом Львівської міської ради 
до Львівської обласної ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 
про витребування майна з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В листопаді 2023 року Львівська міська рада звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради, у якому просила витребувати з чужого незаконного володіння Львівської обласної ради на користь Львівської міської ради закінчений будівництвом об`єкт: громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, складові частини об`єкта нерухомого майна: прохідна Б-1 площею 24,3 кв.м., адмінкорпус В-1 площею 332,2 кв.м., склад Г-1 площею 453,7 кв.м. по вул. Шевченка, 186 у м. Львові.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач без достатньої правової підстави розпорядився та зареєстрував за собою зазначені об`єкти нерухомого майна, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Львова. Позивач не приймав рішень про передачу цих об`єктів до спільної власності територіальних громад Львівської області. Таким чином, майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Відповідач у відзиві на позов його не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність у позивача правовстановлюючих документів на спірні об`єкти нерухомого майна. Зазначив, що на підставі ухвали Львівської обласної ради народних депутатів № 288 від 12.05.1993 позивачу передано майновий комплекс Франківського комбінату громадського харчування (комбінат "Франківський КГХ"), що розташований у місті Львові по вулиці Шевченка, 186. Вказав, що із зазначеного рішення не вбачається, що до складу майнового комплексу входили спірні об`єкти нерухомого майна. Також відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі; залучено до участі у справі Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/17405/23 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 186 перебував у комунальній власності Львівської міської ради.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/7405/23, Львівська міська рада    звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права (ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування", п. 10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, ч. 4 ст. 236 ГПК України) ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

При цьому скаржник посилається на те, що саме відповідач на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 передав до комунальної власності міста Львова спірні приміщення на підставі ухвали № 288 від 12.05.1993, а відтак, саме позивач в установленому законом порядку набув права власності на спірні будівлі. Приймаючи рішення № 937 від 30.06.2009 Львівська обласна рада розпорядилася майном шляхом прийняття його у спільну власність без встановлених законом підстав. Таким чином, Львівська міська рада набула право власності на приміщення в процесі розмежування державного майна на загальнодержавну та комунальну власність. Львівська обласна рада була наділена повноваженнями із розмежування майна між власністю областей та міст обласного підпорядкування, віднесла спірне майно до комунальної власності міста Львова. Впродовж 30 років у спірних приміщеннях здійснювало свою господарську діяльність комунальне підприємство "Державне виробничо-торговельне підприємство "Харчування". Львівська міська рада не приймала рішення про передачу спірних приміщень із комунальної власності міста у спільну власність територіальних громад області. Відтак, спірні приміщення вибули з комунальної власності Львівської міської ради поза волею власника, що є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позиції інших учасників справи

Відповідач  подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на те, що ні Закон України "Про власність", ні постанова Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311, ані положення ЦК України та ГК України не наділяли позивача правом комунальної власності на спірні об`єкти нерухомості.

У відповіді на відзив відповідача позивач зазначив, що він набув права власності на спірні приміщення в процесі розмежування державного майна на загальнодержавну та комунальну власність.

Третя особа також подала до  Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що підтвердженням того, що спірне майно знаходиться у власності територіальної громади міста Львова є докази обліку даних приміщень на балансі ДВТП "Харчування", жодних рішень про передачу спірних приміщень у спільну власність територіальних громад області Львівською міськрадою не приймалось.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
                        
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2024 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І.П., судді Демидова А.М., Владимиренко С.В.)   відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення господарського суду міста Києва від 07.02.2024    у справі №    910/17405/23 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.05.2024.

  Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І.П., судді Демидова А.М., Владимиренко С.В.)  за клопотаннями Львівської обласної ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та Львівської міської ради розгляд справи, призначений на 15.05.2024, постановлено здійснювати у режимі відеоконференції.

  Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І.П., судді Демидова А.М., Владимиренко С.В.) у розгляді справи оголошено перерву до 12.06.2024 та продовжено строк її розгляду.

У судовому засіданні 12.06.2024 в режимі відеоконференції протокольно оголошено перерву до 24.07.2024.

У судовому засіданні 24.07.2024 в режимі відеоконференції взяв участь представник позивача, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Також у судовому засіданні 24.07.2024 в режимі відеоконференції взяв участь представник відповідача, який заперечив проти апеляційної скарги і просив відмовити в її задоволенні.

У судове засідання третя особа явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.
                    
Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до ухвали Львівської обласної ради народних депутатів №288 від 12.05.1993: 
затверджено перелік майнових комплексів підприємств, установ та організацій, що передаються до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів області згідно з додатком № 1;
затверджено перелік майнових комплексів підприємств, установ та організацій, що відносяться до комунальної власності Львівської обласної ради народних депутатів згідно з додатком №2 та майнових комплексів міжгосподарських об`єктів згідно з додатком №3; 
рекомендовано районним /в області/ та міським /міст обласного підпорядкування / Радам народних депутатів привести у відповідність до даної ухвали прийняті раніше сесіями рішення комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів області; 
для вирішення конфліктних питань, що виникають в процесі розмежування та передачі комунальної власності області до власності районів області та міст обласного підпорядкування, утворити узгоджувальну комісію з питань розмежування комунальної власності / додаток №4/;
встановлено, що при розгляді питання щодо розмежування та передачі конкретного об`єкту комунальної власності до складу комісії вводяться з правом голосу голова Ради народних депутатів та голова Фонду комунального майна / відповідного району області чи міста обласного підпорядкування/ за їх бажанням.

В додатку № 1 до об`єктів, що передані до комунальної власності районів та міст обласного підпорядкування м. Львова віднесено, зокрема, комбінат (Франківський КГХ) за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 186. 

Ухвалою Львівської міської ради № 929 від 25.01.2001 відповідно до погодженої технічної документації (реєстраційний №999) залишено у постійному користуванні Державного виробничо - торговельного підприємства "Харчування" земельну ділянку прощею 1324 кв.м. на вул. Шевченка, 186 у м. Львові для обслуговування споруд, в тому числі 448 кв.м. в межах червоних ліній вул. Шевченка без права капітального будівництва і реконструкції, за рахунок раніше наданої земельної ділянки площею 806  кв.м. залишити у спільному користуванні Державного виробничо - торговельного підприємства "Харчування", ТзОВ "Техн-АС", ТзОВ "Лещата", Організації орендарів "Добробут" та ТзОВ "Магна" (пункт 1). Державному виробничо - торговельному підприємства "Харчування" зареєструвати у Львівському міському управлінні земельних ресурсів Державний акт на право постійного користування землею (пункт 2). Львівському міському управлінню земельних ресурсів внести відповідні зміни в земельно-кадастрову документацію (пункт 3). Землекористувачеві забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримуватись правил використання земель в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і не чинити перешкод при будівництві нових (пункт 4).

01.10.2001 Державному виробничо - торговельному підприємству "Харчування" виданий державний акт про право постійного користування землею площею 0,1324 гектарів для обслуговування споруд на вул. Шевченка, 186 у м. Львові.

Рішенням Львівської обласної ради № 937 від 30.06.2009 внесено зміни до рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об`єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області", зокрема, п. 6 доповнено підпунктами 37-43 такого змісту: м. Львів, вул. Шевченка, 186 (прохідна, адмінкорпус, склад). 

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.07.2009 будівля (прохідна, Б-1, 24.3 кв.м.; адмінкорпус, В-1, 332.2 кв.м.; склад, Г-1, 453.7 кв.м.) за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 186  належить на праві комунальної власності Львівській обласній раді. Підстава: рішення ХХІ сесії V-го демократичного скликання та рішення XXXIX сесії V-го демократичного скликання від 30.06.2009 № 937; дата: 26.02.2008; номер № 477. 

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 31.10.2023 власником громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (прохідна Б-1 пл. 24,3 кв.м., адмінкорпус В-1 пл. 332, 2 кв.м., склад Г-1 пл. 453, 7 кв.м.) (за адресою: м. Львів, вул. Шевченка Т., буд. 186) є Львівська обласна рада на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.07.2009. 

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2018-2021 років господарськими судами розглядався спір за позовом Львівської міської ради до Львівської обласної ради про: 
визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради № 477 від 26.02.2008 "Про питання врегулювання прав власності на об`єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" із змінами та доповненнями відповідно до рішень Львівської обласної ради від 10.03.2009 № 833, від 30.06.2009 № 937 в частині п. 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі Львівської обласної ради, зокрема, на будівлі, що розташовані за наступними адресами: вул. Й.Коциловського, 15а, вул. О. Басараб, 2, вул. Коциловського, 30/32; м. Львів, вул. Комаринця, 2а; м. Львів, вул. Антоновича, 117; м. Львів, вул. Житомирська, 8а; м.     Львів, вул. Гіпсова, 40б; м. Львів, вул. Антоновича, 80; м. Львів, вул. Коновальця, 116; м. Львів, вул. Коновальця, 114;
визнання недійсними: свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 18.10.2011, на будівлю за адресою вул. Й.Коциловського, 15а ; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 10.06.2009, на будівлі за адресою вул. О. Басараб, 2; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 07.07.2009, на будівлі за адресою вул. Й. Коциловського, 30; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 17.10.2011, на будівлю за адресою вул. Й. Коциловського, 32; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 25.03.2009, на будівлю за адресою вул. Т. Комаринця, 2а ; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 06.07.2009, на будівлю за адресою вул. В. Антоновича, 117; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 06.07.2009, на будівлю за адресою вул. Житомирська, 8а; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 06.07.2009, на будівлю за адресою вул. Гіпсова, 40б ; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 06.07.2009, на будівлю за адресою вул. В.Антоновича, 80; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 06.07.2009, на будівлю за адресою вул. Є.Коновальця, 116 ; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Львівською обласною радою 06.07.2009, на будівлю за адресою вул. Є.Коновальця, 114 ;
скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідно до наведеного переліку із закриттям розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єктів нерухомого майна.

Зазначені вимоги обґрунтовувались тим, що вказані рішення Львівської обласної ради були прийняті всупереч норм чинного законодавства та з перевищенням наданих законом повноважень.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/13969/18 позовні вимоги Львівської міської ради задоволено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2021, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15.06.2021 скасовано рішення господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/13969/18 та прийнято нове рішення, яким відмовлено повністю у задоволенні позову Львівської міської ради.

В межах зазначеної справи  судом апеляційної інстацнії встановлено, що 05.07.2015 міський голова м. Львова звертався до голови Львівської обласної ради з листом № 1104-ВИХ-525, в якому зазначав, що за інформацією відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції свідоцтва про право власності на об`єкти (які є предметом позову у справі) видані на підставі рішень обласної ради № 477 від 26.02.2008, № 833 від 10.03.2009 та № 937 від 30.06.2009.

Ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки наслідком ухвалення спірного рішення від 26.02.2008 № 477 в оспорюваній частині стало недотримання положень частини восьмої  статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"  та порушення майнових прав територіальної громади міста Львова на спірні об`єкти нерухомого майна, які відповідач зареєстрував за собою. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що загальний строк позовної давності для звернення Львівської міської ради до господарського суду сплив, оскільки позивачу було відомо про існування оспорюваних рішень обласної ради з 05.07.2015 (тобто з моменту звернення міського голови м. Львова до голови Львівської обласної ради з листом № 1104-ВИХ-525 щодо свідоцтв про право власності на об`єкти, які є предметом цього позову), та враховуючи подання позову 16.10.2018. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Львівської міської ради у зв`язку із пропуском позовної давності без поважних причин.

Звертаючись з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння у справі, що переглядається, Львівська міська рада послалась на те, що спірні об`єкти нерухомого майна - прохідна Б-1 площею 24,3 кв.м., адмінкорпус В-1 площею 332,2 кв.м., склад Г-1 площею 453,7 кв.м., що розташовані по вул. Шевченка, 186 у м. Львові належать до комунальної власності територіальної громади міста Львова і відповідач без належної правової підстави самовільно розпорядився цими об`єктами нерухомого майна (рішення Львівської обласної ради № 937 від 30.06.2009, яким внесені зміни до рішення №477 від 26.02.2008), зареєструвавши їх за собою, за відсутності рішення Львівської міськради щодо їх відчуження. Позивач вказав, що зазначене майно вибуло з його володіння поза його волею.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 1 статті 142 Конституції України встановлено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За положеннями 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10, ч. 8 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю" затверджено перелік державного майна, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). 

Так, до комунальної власності передано, зокрема, підприємства харчової і переробної промисловості, що безпосередньо задовольняють тільки місцеві потреби, а також підприємства роздрібної торгівлі, громадського харчування та неторговельної діяльності, що входять до складу обласних (міських) управлінь торгівлі, торговельних об`єднань та обласних (міських) виробничо-торговельних об`єднань громадського харчування, крім універмагів згідно з додатком, які збудовані за рахунок централізованих капітальних вкладень і призначені для міжрегіонального обслуговування населення.

Також вказаною постановою встановлено, що розмежування майна між  власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться  облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання зазначеної постанови ухвалою Львівської обласної ради народних депутатів № 288 від 12.05.1993 затверджено перелік майнових комплексів підприємств, установ та організацій, що передаються до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів області згідно з додатком №1, затверджено перелік майнових комплексів підприємств, установ та організацій, що відносяться до комунальної власності Львівської обласної ради народних депутатів згідно з додатком №2 та майнових комплексів міжгосподарських об`єктів згідно з додатком №3. 

В додатку № 1 до об`єктів, що передані до комунальної власності районів та міст обласного підпорядкування м. Львова віднесено, зокрема, комбінат (Франківський КГХ) за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 186. 

При цьому п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що із набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.

Ухвалою Львівської міської ради № 929 від 25.01.2001 залишено у постійному користуванні Державного виробничо - торговельного підприємства "Харчування" земельну ділянку площею 0,1324 кв.м. на вул. Шевченка, 186 у м. Львові. 

Із статуту Державного виробничо-торговельного підприємства "Харчування" вбачається, що воно створене на основі складів продовольчого і м`ясного на вул. Шевченка, 186. Місцем знаходження підприємства є приміщення на вул. Шевченка, 186 (п. 1.7 статуту). Предметом діяльності підприємства, з поміж іншого, є забезпечення діяльності структур, створених на базі комбінату громадського харчування Франківського району і виробничо-торговельного підприємства "Харчування" Франківського району (п. 2.2 статуту).

В подальшому Державним виробничо - торговельним підприємством "Харчування" отримано Державний акт на постійне землекористування згаданою земельною ділянкою. 

Також спірне майно обліковується на балансі згаданого підприємства, засновником якого був Львівський міськвиконком, що підтверджується відповідною інвентаризаційною справою.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) си. 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168).

Відповідно до ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317, ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як визначено в ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

В ст. 388 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1  ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1  ст. 388 ЦК України  залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння власника, тощо). Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України можливість витребувати майно від добросовісного набувача залежить від відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.

Враховуючи наведене, відповідач, як орган місцевого самоврядування, розпорядився об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Львова, оформивши без її згоди право власності на спірні об`єкти.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34). При цьому в пункті 49 постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Оскільки наслідком ухвалення Львівською обласною радою рішення від 30.06.2009 № 937 стало недотримання положень ч. 8  ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"  та порушення майнових прав територіальної громади міста Львова на об`єкти нерухомого майна, які відповідач зареєстрував за собою, вимоги Львівської міської ради про витребування майна є правомірними.

Разом з тим, відповідачем у суді першої інстанції було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до  ст. 256 ЦК України  позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як передбачено  ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

У відповідності до ч. 1  ст. 261 ЦК України  за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, рішення Львівської обласної ради № 937 "Про питання врегулювання прав власності на об`єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" прийнято 30.06.2009.

Згідно з  ст. 267 ЦК України  позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням того, що судом встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом апеляційної інстанції в межах справи №910/13969/18, 05.07.2015 міський голова м. Львова звертався до голови Львівської обласної ради з листом № 1104-ВИХ-525, в якому зазначав, що за інформацією відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції свідоцтва про право власності на об`єкти видані, зокрема, на підставі рішень обласної ради № 477 від 26.02.2008 та № 937 від 30.06.2009.

Отже, Львівській міській раді було відомо про існування рішення Львівської обласної ради № 937 від 30.06.2009 та про обставини реєстрації відповідачем права власності на спірні об`єкти нерухомого майна, починаючи з 05.07.2015, тоді як позов у даній справі подано до суду у листопаді 2023 року.

Таким чином, загальний строк позовної давності для звернення Львівської міської ради до господарського суду сплив.

Позивач був обізнаний про існування рішення обласної ради та мав право і можливість звернутися до суду за захистом порушеного права, але таким правом не скористався.

Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і не може бути переоцінене.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16,  20 ЦК України), за змістом яких особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №33/5009/8037/11 від 19.05.2020.

Оскільки строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з відповідною вимогою, пропущено без поважних причин, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову Львівської міської ради у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

З огляду на те, що помилкові висновки суду першої інстанції не призвели до прийняття неправильного рішення по суті про відмову у позові, суд апеляційної інстанції залишає оскаржуване судове рішення без змін з мотивів, викладених у цій постанові.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог    статті 269 ГПК України        суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої        статті 275 ГПК України    суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно        зі    статтею 276 ГПК України        суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку  статті 129 ГПК України,  покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/17405/23 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови підписано - 29.07.2024.  

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.В. Владимиренко