ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«19» серпня 2024 року
м. Харків
справа № 638/16891/15-ц
провадження № 22ц/818/2623/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів                -  Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
учасники справи:
позивач – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року в складі судді Грищенко І.О.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір №DN 81AR02000379, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 76 647,94 грн з терміном повернення до 11 березня 2015 року. Відповідач зобов`язався повернути кредит щомісячними платежами та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Зазначив, що свої зобов`язання за договором банк виконав, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі. Відповідач зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 17 вересня 2015 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 130 485,94 грн, що складається з 48 146,36 грн – заборгованість за кредитом, 75 887,86 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн – фіксована частина, 6 201,71 грн – процентна складова, що підтверджується розрахунком.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 130 485,94 грн за кредитним договором №DN 81AR02000379 від 12 березня 2008 року та судові витрати.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку суму заборгованості за кредитним договором №DN 81AR02000379 від 12 березня 2008 року в розмірі 130 485,94 грн та судовий збір – 1 957,29 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду у березні 2024 року ОСОБА_1 через представника подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення – відмовлено.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення – скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні вимог позивача частково та зобов`язати позивача провести перерахунок заборгованості з урахуванням задоволення боргу за рахунок застави.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заочне рішення судом ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Позивач не надав суду документи на підтвердження задоволення вимог за рахунок майна, що було передано в заставу. Сума боргу після задоволення у 2012 році вимог за рахунок предмета застави – автомобіля, не зменшилась. Штраф та пеня є одним видом відповідальності та їх одночасне застосування є подвійною відповідальністю. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості, а також суми, зазначені в розрахунку, є правильними. Заборгованість у розмірі 130 485,94 грн не доведена. Позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України. 

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано клопотання про витребування доказів, в якому він просив витребувати у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» документи на підтвердження задоволення заборгованості за рахунок заставленого майна – автомобіля марки «DAEWOO NEХІА», державний номер НОМЕР_1 , та актуальний розрахунок заборгованості з урахуванням задоволення боргу шляхом передачі предмету застави - автомобіля марки DAEWOO NEХІА, державний номер НОМЕР_1 .

Вказане клопотання колегія суддів залишає без задоволення, оскільки ОСОБА_1 всупереч вимогам статті 84 ЦПК України не надано доказів того, що він позбавлений можливості отримати такі докази від банку самостійно, та що він звертався до банку з цього питання і отримав відмову у наданні інформації. 

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України у редакції на час відкриття апеляційного провадження передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 липня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження – залишено без задоволення.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду – скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у відповідача утворилась заборгованість перед банком, підтверджена належними доказами, що підлягає стягненню з нього на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір №DN 81AR02000379, предметом якого є надання банком позичальнику кредиту в розмірі 76 647,94 грн, з яких: 67 740,00 грн - на придбання автомобіля, 3 454,74 грн - на оплату перших страхових платежів за Договором Страхування на перший рік дії кредиту, 34,00 грн - на реєстрацію предмета застави в Державному Реєстрі, 5 419,20 грн - на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту зі сплатою 9,6 % річних на строк до 11 березня 2015 року (а. с. 9-14).

Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно згідно графіку.

У відповідності до пунктів 12.1, 12.2, 13.1, 13.2, 13.6 кредитно-заставного договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій:

а) затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; б) перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту; в) несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% від суми наданого кредиту; г) відмова позичальника в оформленні (переоформленні) будь-якого з договорів страхування відповідно до вимог пункту 3.1.3 договору;д) несплата чергових страхових платежів за договорами страхування за умов, визначених пунктом 3.4.3 договору; е) порушення позичальником умов щодо цільового використання будь-якої частини кредиту; ж) з урахуванням умов пункту 11 договору, предмет застави став недоступним банку внаслідок втрати, знищення повного або часткового), суттєвого ушкодження, непридатності до експлуатації предмета застави або його недосяжності для банку з будь-якої іншої причини; з) недотримання позичальником будь-якої заяви чи запевнення, що визначені у пункті 10.1 договору; и) подання позичальником повідомлення про неспроможність виконати свої зобов`язання за договором за відсутності клопотання, поданого згідно пункту 6.4.4 договору, або відмови у його задоволенні; к) інше істотне порушення позичальником умов договору (пункт 12.1).
Пунктом 12.2.1 кредитно-заставного договору передбачено, що у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за договором.

Позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у пункті 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі (пункт 12.2.2 кредитно-заставного договору).

Якщо предмет застави не був переданий у володіння банку у порядку та строки, визначені пунктом 12.2.2 кредитно-заставного договору, позичальник надає банку право здійснити доставку предмета застави за адресою, вказаною у пункті 17.13 договору у володіння банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Витрати, пов`язані з доставкою предмета застави покладаються на позичальника. Позичальник зобов`язується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предметом застави. При цьому сторони не зобов`язані підписувати між собою жодних додаткових документів (у тому числі акту приймання-передачі) для підтвердження факту передачі банку предмета застави. У разі необхідності банк може надати лист, яким підтвердити факт володіння предметом застави. Підписавши цей договір, позичальник безумовно погодився на застосування процедури, визначеної у цій статті, і не має щодо неї жодних заперечень(пункт 12.2.3 кредитно-заставного договору).

За змістом пункту 12.2.4 кредитно-заставного договору при переході предмета застави у володіння банку відповідно до пунктів 12.2.2 та 12.2.3 договору умови договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предметом застави.

Згідно пункту 12.2.5 кредитно-заставного договору якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою) позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втрачають чинність. При цьому банк має право передати позичальнику предмет застави у користування, оформивши таку передачу на підставі відповідного акта, за умови, що позичальник на цей момент не має заборгованості перед банком та сплатив усі витрати, пов`язані з доставкою, зберіганням та утриманням предмета застави, а також сплатив винагороду, визначену у пункті 16.10 договору за передачу предмета застави у користування позичальника.
Пунктом 12.2.6 кредитно-заставного договору передбачено, що якщо протягом строку, зазначеного у пункті 12.2.5, позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій:а) згідно статті 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань;б) розірвати договір у судовому порядку;в) звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеномуу пункті 13 договору; г) застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України.

Після настання події дефолту та спливу строку, встановленогоу пункті 12.2.5 договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дачу фактичного задоволення таких вимог (пункт 13.1 договору).

Сторони погодили, що для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави після настання події дефолту банк не зобов`язаний звертатися за захистом своїх прав в судовий орган або інший орган вирішення спорів. За рішенням банку і якщо це не заборонено законодавством України, предмет застави може бути реалізований або використаний в інший спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур (при цьому попереднє не повинне тлумачитися як заборона застосування банком судових процедур, якщо він вважатиме за потрібне вдатися до них). Не застосовуючи судових процедур, банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог серед наступних варіантів:
а) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог;
б) продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України;
в) звернення стягнення на підставі виконавчого надпису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору);
г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Банк письмово повідомить позичальника про обрану ним процедуру звернення стягнення на предмет застави.
При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом його продажу банк встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50 % від повної вартості згідно пункту 17.10 договору (пункт 13.2 кредитно-заставного договору).
Сторони погодили, що після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі (а) сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення та/або (б) вартості предмета застави, одержаного банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним банком на його власний розсуд (пункт 13.6 кредитно-заставного договору).
У випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених пунктами 6.2.2 та 6.2.3 договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

У випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого пунктом 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються (пункти 14.2, 14.3 кредитно-заставного договору).

У забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитно-заставним договором ОСОБА_1 передав банку у заставу автомобіль «DAEWOO NEXIA», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (пункт 17.9 договору).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору згідно наданого банком розрахунку станом на 17 вересня 2015 року ОСОБА_1 нарахована заборгованість в розмірі 130 485,94 грн, що складається з 48 146,36 грн – заборгованість за кредитом, 75 887,86 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи: 250,00 грн – фіксована частина, 6201,71 грн – процентна складова (а. с. 5-8).

ОСОБА_1 частково виконував зобов`язання за кредитним договором до липня 2012 року, а в подальшому припинив сплату коштів за кредитним договором. Останній платіж було здійснено позичальником 17 липня 2012 року у сумі 493,54 грн у рахунок погашення пені та 6,46 грн - сплачено комісії. 18 червня 2014 року у рахунок сплати процентів зараховано 18 200,07 грн, а в рахунок сплати комісії – 9 556,15 грн (а. с. 8).

З повідомлення Публічного акціонерного банку Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 від 19 жовтня 2012 року № 30.1.0.0/2 – 2548111614 вбачається, що позичальника повідомлено про наявність заборгованості за договоромв розмірі: 63 215,18 грн – основний борг, 7 982,46 грн – відсотки, 2 316,29 грн – пеня. Після реєстрації 16 липня 2012 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна позичальнику надана можливість виконати свої зобов`язання щодо усунення простроченої заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2008 року в тридцятиденний термін. Строк добровільного виконання зобов`язання закінчився 16 серпня 2012 року, після чого банк отримав право на вилучення предмета застави. Предмет застави автомобіль марки «DAEWOO NEXIA», державний номер НОМЕР_1 , було доставлено на договірних умовах з третіми особами (послуги евакуатора) на стоянку банку для забезпечення його схоронності. Витрати, пов`язані з доставкою предмета застави, покладаються на позичальника. Просив прибути для передачі ключів та реєстраційного документа на автомобіль. Вказано, що за умов погашення простроченої заборгованості буде можливість отримати автомобіль у подальше користування (а. с. 84).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Згідно зі  статтею 572 ЦК України  в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» (далі - Закон № 2654-XII) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до статті 19 Закону № 2654-XII за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частини перша, друга статті 20 Закону № 2654-XII).

Умовами кредитно-заставного договору сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати процентів за користування кредитом, виконання всіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо.

Оскільки сторони визначили строк усунення позичальником порушення умов договору та правовий наслідок не усунення - дострокове повернення кредиту у договорі, то саме він застосовується під час визначення обсягу заборгованості позичальника за процентами, штрафними санкціями.

Судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 частково виконував зобов`язання за кредитним договором до липня 2012 року, а в подальшому припинив сплату коштів за кредитним договором. Останній платіж було здійснено позичальником 17 липня 2012 року у сумі 493,54 грн у рахунок погашення пені та 6,46 грн - сплачено комісії (а. с. 8).

Із умов кредитно-заставного договору вбачається, що сама по собі подія дефолту автоматично не призводить до зміни строку виконання зобов`язань. Обов`язок негайно повернути суму кредиту у повному обсязі виникає у позичальника, якщо він не усунув подію дефолту протягом 30 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави.
З повідомлення Публічного акціонерного банку Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 від 19 жовтня 2012 року № 30.1.0.0/2 – 2548111614 вбачається, зокрема, що після реєстрації 16 липня 2012 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна позичальнику надана можливість виконати свої зобов`язання щодо усунення простроченої заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2008 року в тридцятиденний термін. Строк добровільного виконання зобов`язання закінчився 16 серпня 2012 року, після чого банк отримав право на вилучення предмета застави. Предмет застави - автомобіль марки «DAEWOO NEXIA», державний номер НОМЕР_1 , доставлено на договірних умовах з третіми особами (послуги евакуатора) на стоянку банку для забезпечення його схоронності (а. с. 84).

Оскільки іншого не доведено, колегія суддів вважає, що встановлений підпунктом 12.2.2 договору 30-дений строк закінчився 16 серпня 2012 року.

Враховуючи зазначене, банк застосував передбачену договором процедуру дефолту, що призвело до зміни строку повернення кредиту, який слід вважати таким, що настав з 17 серпня 2012 року. У зв`язку з чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пеню припинилося.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 357/19764/15-ц (провадження № 61-5509св18), від 23 червня 2020 року у справі № 753/3519/17 (провадження № 61-38885св18), від 29 липня 2020 року у справі № 639/1758/15, від 09 липня 2021 року у справі № 639/1758/15-ц ( провадження № 61-6112св21), від 27 квітня 2023 року у справі № 161/15964/15-ц (провадження № 61-8400св21).
Із правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 554/1566/17 вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2  статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення.

Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Таким чином, оскільки строк виконання зобов`язання змінився, відсутні підстави для нарахування банком процентів та пені з 17 серпня 2012 року. Залишок пені станом на цю дату склав 1 118,63 грн, процентів – 7 367,88 грн.

Крім того, з наданого банком розрахунку вбачається, що у рахунок сплати комісії віднесено загалом 27 937,66 грн.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої  статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Пунктом 17.1.8 кредитного-заставного договору передбачено:
сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 5 419,20 грн, що сплачується в момент видачі кредиту;
сплату винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту;
сплату винагороди за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9 договору.
Оскільки комісія нарахована банком за дії, які банк здійснює на власну користь, та які відповідач здійснює на користь банку, то таке нарахування не є обґрунтованим.
Даний висновок узгоджується з правової позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц.

Підстав для нарахування комісії у банку не було, тому погашення заборгованості за комісією за рахунок реалізованого майна також є неправомірним.
Пунктом 4.7 договору передбачено, що кошти, отримані Банком від позичальника для погашення заборгованості, направляються для її погашення в такій черговості: а) для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав Банк за Договором (зокрема, згідно із статями 3.4.1, 3.4.2, 6.2.7 Договору); б) для оплати неустойки згідно із статтею 14 Договору; в) для оплати простроченої заборгованості за винагородами; г) для оплати простроченої заборгованості за процентами; д) для оплати простроченої заборгованості за наданим Кредитом; е) сума, що залишилася, направляється на погашення заборгованості в такій послідовності: (І) за винагородами. (2) за процентами, (3) за наданим Кредитом.

Оскільки підстав для відшкодування витрат/збитків, передбачених пунктами 3.4.1, 3.4.2, 6.2.7 договору не вбачається, тому в першу чергу повинна була погашатися пеня.

Враховуючи, що банком неправомірно нараховано комісію, а також пеню і проценти за користування кредитом після зміни строку кредитування, тобто після 16 серпня 2012 року, судова колегія виходить з наступного розрахунку. Розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 48 146,36 грн, заборгованість за процентами станом на 17 серпня 2012 року – 7 367,88 грн, за пенею на цю ж дату – 1 118,63 грн, тобто загалом 55 632,87 грн. Оскільки банком неправомірно віднесено на сплату комісії 27 937,66 грн, а також на сплату процентів, зокрема, нарахованих після зміни строку кредитування, 18 червня 2014 року віднесено 18 200,07 грн, то залишок заборгованості за тілом кредиту складає 55 632,87 грн – 27 937,66 грн – 18 200,07 грн = 9 495,14 грн, і саме ця заборгованість за кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь банку.
Що стосується позовних вимог в частині штрафу, то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до  статті 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи викладене вище та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, підстав для стягнення штрафу з відповідача не вбачається, оскільки це призведе до подвійної відповідальності за одне й те саме порушення.

Водночас, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості, а також суми, зазначені в розрахунку, є правильними; що не враховано вартість проданого заставного майна, судова колегія відхиляє, оскільки відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, не надав на підтвердження своїх заперечень виписки по рахунку, яку він як клієнт банку мав право самостійно отримати, акту вилучення і продажу заставного майна, будь-яких інших доказів на спростування позовних вимог і розрахунку заборгованості, наданого банком.

Посилання ОСОБА_1 на те, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки позов банку до суду подано 05 жовтня 2015 року, коли була чинна попередня редакція ЦПК України, і вимоги до позовної заяви регулювались статтею 119 ЦПК України, яким позов відповідає.

Згідно пунктів 1,4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного заочного рішення суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1 на його користь суми заборгованості за кредитним договором №DN 81AR02000379 від 12 березня 2008 року в розмірі 9 495,14 грн.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, на 7,3%, то з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 142,88 грн.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 червня 2024 року, тому у зв`язку з частковим її задоволенням, на 92,7% відповідно, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 721,62 грн підлягає стягненню з банку в дохід держави.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року – скасувати та ухвалити нове.
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 9 495,14 грн заборгованості за кредитним договором №DN 81AR02000379 від 12 березня 2008 року та 142,88 грн судового збору за подання позову.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 2 721,62 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                Н. П. Пилипчук

                                                                       О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 19 серпня 2024 року.