Ухвала
 
25 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 541/2700/16-ц
провадження № 61-8056ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Миргородської міської ради, ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації та стягнення моральної та майнової шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:
- визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2016 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 725, та визнати за нею право власності на вказану квартиру;
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 128,1 кв. м, що знаходиться в  АДРЕСА_2 , укладений 09 вересня 2016 року на підставі довіреності від її імені ОСОБА_4 із ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 978, та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5310900000:50:036:0012, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , укладений 09 вересня 2016 року від її імені ОСОБА_4 з ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 981, та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку;
- визнати недійсною з дати посвідчення довіреність HAT 384395 від 14 липня 2016 року, видану нею на ім`я ОСОБА_4 та посвідчену 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., яка зареєстрована в реєстрі за № 728;
- стягнути на її користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно спричинену моральну шкоду в сумі 268 056 грн та майнову шкоду в сумі 103 930 грн.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 шляхом підроблення документів та їх використання, неправомірного психологічного тиску на неї та погроз життю і здоров`ю їй та членам її сім`ї, змусив проти її волі підписати договори дарування на його ім`я всього належного їй нерухомого майна, а саме: квартири, житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться в м. Миргороді.
Крім того, вважала, що ОСОБА_4 , який діяв на підставі виданої нею довіреності, також діяв і в інтересах ОСОБА_3 , порушуючи при цьому її права та інтереси, що свідчить про його зловмисну домовленість з ОСОБА_3 .
Після укладення договорів, житлові об`єкти та відповідно ключі від них    ОСОБА_3 не передавалися, разом зі своєю родиною вона продовжували користуватися та утримувати житловий будинок, проте в подальшому ОСОБА_7 , що є партнером та довіреною особою ОСОБА_3 , з невідомими особами проникли всередину приміщення будинку та із застосуванням фізичної сили та погроз її життю змусили залишити житло.
ОСОБА_1 зазначала, що на даний час в будинку проживають невідомі особи, які перешкоджають користуватися будинком, вона втратила своє єдине житло та засоби до існування, не має жодних можливостей проживати в ньому, а сім`я її сина разом з малолітньою дитиною - проживати в квартирі, а тому, посилаючись на статті 230, 231, 232 ЦК України, просила позов задовольнити.
Справа розглядалася не одноразово.
Рішенням Миргородського районного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., та зареєстрований в реєстрі за № 725. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 09 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 978. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 5310900000:50:036:0012, від 09 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. 09 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 981. Виключено із Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про право власності за номером 16372539 від 09 вересня 2016 року про вчинення реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією прав на житловий будинок з реєстраційним номером 961855753109, що розташований за адресою АДРЕСА_2 . Виключено із Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про право власності за номером 16372536 від 09 вересня 2016 року про вчинення реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією прав на земельну ділянку із реєстраційним номером 1025593353109, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5310900000:50:036:0012. Визнано недійсною з дати посвідчення довіреність НОМЕР_1 від 14 липня 2016 року видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 та посвідчену 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., яка зареєстрована в реєстрі за № 728. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 340 056 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування квартири, будинку, земельної ділянки, визнання недійсною з дати посвідчення довіреності та стягнення з відповідачів моральної шкоди обгрунтовані, тому спірні правочини були вчинені позивачкою внаслідок психологічного тиску з боку відповідачів, а отже є недійсними на підставі положень частини першої статті 231 ЦК України. В частині відмови позивачу у задоволенні позову з підстав укладення спірних договорів внаслідок введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України) та внаслідок зловмисної домовленості її представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України) вказані обставини є взаємовиключними, тому суд вважав їх частиною неправомірної поведінки відповідачів з психологічного тиску на позивачку.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання вчинених нею правочинів недійсними внаслідок застосування до неї психологічного тиску, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 , маючи до позивачки вимоги матеріального характеру та неможливість їх реалізувати в судовому порядку, здійснюючи на неї психологічний тиск, примусив її укласти договори дарування нерухомого майна на його користь. При цьому у позивачки були відсутні інші об`єктивні причини та мотиви для здійснення дарунку, загальна вартість якого складає 2 625 926 грн. Разом з тим, цей висновок суду ґрунтується на припущеннях, оскільки достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження застосування до позивачки ОСОБА_1 фізичного чи психічного впливу при укладенні оспорюваних договорів, а також наявність причинного зв`язку між психічним тиском та волевиявленням позивачки, остання не надала та суд їх не встановив. 
При цьому судом не враховано, що для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої статті 231 ЦК України, саме позивач має довести факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи. 
Так, звернення відповідача ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 до Господарського суду Полтавської області про стягнення з неї грошових коштів в сумі 831 333,24 грн не може вважатися застосуванням відносно позивачки психологічного тиску, оскільки вона як відповідач у цій справі мала право заперечувати проти позову, а також надати докази на підтвердження відсутності будь-яких грошових зобов`язань перед відповідачем ОСОБА_3 . Крім того, згідно ухвали Господарського суду Полтавської області від 07 липня 2016 року участь у розгляді справи приймав представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , який просив затвердити мирову угоду. Його участь у судовому засіданні, в якому судом було відмовлено у затвердженні мирової угоди, спростовує твердження позивачки про те, що їй не було відомо про відмову у затвердженні мирової угоди і про це вона дізналась лише у жовтні 2016 року. Також апеляційний суд звернув увагу на те, що відповідно до пунктів 4.4, 4.5 договору дарування, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 липня 2016 року, сторони розуміли, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має право вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Нотаріусом роз`яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами. 
При цьому дарувальник стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Таким чином, посилання суду на відсутність волі позивачки, направленої на відчуження нерухомого майна, а також формальність та не реальність укладених договорів та довіреності, є необґрунтованим. При цьому апеляційний суд звернув увагу, що після посвідчення нотаріусом Щербиною Т. В. довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 728 від 14 липня 2016 року, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 подарувати на ім`я ОСОБА_3 будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 , які належать їй на праві приватної власності, позивачка ОСОБА_1 займалась підготовкою та збиранням необхідних документів для укладення ОСОБА_4 договору дарування будинку та земельною ділянкою. Жодних дій, направлених на скасування посвідченої довіреності відповідно до частини 1 статті 249 ЦК України, передоручення, або звернення до компетентних органів з приводу вчинення на неї психічного чи фізичного тиску, ОСОБА_3 чи іншими особами, ОСОБА_1 не вчинила, хоча мала реальну можливість це зробити в період з 14 липня 2016 року по 09 вересня 2016 року. Крім того, апеляційний суд не погодився та вважав неправильним висновок суду, що відповідач ОСОБА_4 , діючи як представник ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, усвідомлював, що вчиняє правочини всупереч інтересам довірителя, та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , оскільки діяв за домовленістю з ОСОБА_3 . При цьому, суд вважав його дії, які фактично охоплюються статтею 232 ЦК України, частиною психологічного тиску на позивача, з метою примусити до укладення завідомо невигідних для неї угод, що стало підставою для визнання їх недійсними на підставі статті 231 ЦК України. 
Крім того, апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про відмову позивачці у задоволені позову в частині визнання правочинів недійсними внаслідок введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України), вказавши, що введення позивачки ОСОБА_1 в оману шляхом створення у неї уявлення про боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 є частиною неправомірної поведінки відповідачів по психологічному тиску на неї, оскільки він побудований на припущеннях та не ґрунтується на матеріалах справи. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі ввели ОСОБА_1 в оману, шляхом створення у неї уявлення про наявність у неї боргових зобов`язань, які б вона не мала можливості перевірити та спростувати, позивачем не надано та судом апеляційної інстанції не встановлено. Апеляційний суд критично поставився до показів свідків ОСОБА_9 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_3 та станом на 2016 рік перебувала з ним в процесі розірвання шлюбу та розподілу майна та ОСОБА_10 , який є братом ОСОБА_1 , оскільки вони не є безсторонніми в оцінці обставин укладення договорів. 
Отже висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації суперечить встановленим обставинам справи та наданим доказам.Рішення суду першої інстанції позивачкою в частині відмови їй у задоволенні позову з підстав, встановлених статтями 230, 232 ЦК України не оскаржувалося.
ОСОБА_1 31 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 18 червня 2024 року указані недоліки було усунуто.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09. 
 
Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку (пункт 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України).
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20) вказано, що:
«29. Зміни до процесуального законодавства щодо обов`язкового врахування висновків ВСУ щодо застосування норм права при розгляді інших справ були запроваджені Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон про судоустрій 2010 року), який, за винятком окремих його положень, набрав чинності 03 серпня 2010 року.
30. Власне частина п`ята статті 13 Закону про судоустрій 2010 року передбачала, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах ВСУ, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
31. У частині цивільної юрисдикції відповідні норми набрали чинності разом з початком роботи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), який на виконання пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону про судоустрій 2010 року та відповідно до Указу Президента України від 12 серпня 2010 року № 810/2010 «Про Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ» розпочав свою діяльність 1 листопада 2010 року.
32. Відповідно до пункту 2 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону про судоустрій 2010 року касаційні скарги (подання) на рішення загальних судів у кримінальних і цивільних справах, подані до ВСУ до 15 жовтня 2010 року включно і призначені (прийняті) ним до касаційного розгляду, розглядаються ВСУ в порядку та в межах повноважень, що діяли до набрання чинності цим Законом, до завершення розгляду таких скарг, але не пізніш як до 1 листопада 2011 року. Касаційні скарги (подання), не розглянуті ВСУ до 1 листопада 2011 року включно, передаються ним до ВССУ, про що постановляється ухвала. Розгляд ВССУ таких справ починається спочатку.
33. Таким чином, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах ВСУ в цивільних справах, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, коли вони висловлені ВСУ після набрання чинності Законом про судоустрій 2010 року за результатами перегляду судових рішень ВССУ з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм права чи невідповідності судового рішення ВССУ викладеному в постанові ВСУ висновку щодо норм права, або ж за результатами перегляду судових рішень у цивільних справах з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
34. Отже, правова позиція, викладена в ухвалі ВСУ від 28 березня 2007 року у справі з провадженням № 6-7167сво06, яка хоча і висловлена ВСУ в порядку перегляду у зв`язку з винятковими обставинами, не була на момент розгляду цієї справи обов`язковою для врахування правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові ВСУ. Така правова позиція може бути свідченням практики ВСУ, однак не створює для суду процесуального обов`язку щодо її врахування чи необхідності відступу від неї.
35. У Великої Палати Верховного Суду відсутні підстави для вирішення питання відступу від відповідних висновків, викладених у загаданій ухвалі ВСУ. Аналогічне стосується й інших ухвал ВСУ, постановлених як в порядку касаційного провадження (індекси «кс», «ск», «св») так і в порядку перегляду у зв`язку з винятковими обставинами ухвал суду касаційної інстанції (індекс «сво»)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що:
«85.1. Лише за Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 3 серпня 2010 року, висновки Верховного Суду України стали обов`язковими для врахування судами (частина п`ята статті 13 вказаного Закону).
85.2. Такі висновки Верховний Суд України формулював не в ухвалах, а у постановах, прийнятих після набрання чинності зазначеним Законом за результатами перегляду судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з підстав (а) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм права, (б) невідповідності судового рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм права, (в) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
85.3. Отже, висновок Верховного Суду України, сформульований в ухвалі від 28 березня 2007 року у справі № 6-7167сво06, не є прикладом висновку щодо застосування норми права, який суди мають ураховувати під час вирішення справ (аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 1 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (пункти 29-35))».
 
Постанова Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09 не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на постанову Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09 не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              І. О. Дундар