ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер  638/14067/20
Номер провадження 22-ц/818/330/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року                                                        м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року в складі судді Подус Г.С. у справі № 638/14067/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, які набуті без достатніх правових підстав,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, які набуті без достатніх правових підстав.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 нею з метою започаткування бізнесу передано відповідачу 4000 доларів США, що про що було складено розписку. В свою чергу ОСОБА_1. зобов`язався орендувати приміщення для здійснення підприємницької діяльності, провести ремонт та передати його в її користування. Проте, впродовж трьох років з моменту отримання грошових коштів відповідачем не здійснено дій на виконання вказаних домовленостей.
Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_1 з метою отримання інформації про стан справ та повернення коштів, проте її вимоги залишені без задоволення.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача безпідставно набуті 4000 доларів США.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 набуті без достатніх правових підстав грошові кошти у сумі 4000 доларів США та 1113,28 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачем не було виконано домовленості/умови договору, що були обумовлені передбаченого у розписці від 29 серпня 2017 року наміром, грошові кошти, передані на виконання відповідачем такого правочину, у розмірі 4000 доларів США підлягають поверненню позивачці.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав заяву про його перегляд, яку ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2023 року залишено без задоволення. 
09 листопада 2023 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Ніколаєв Володимир Олександрович, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що        судом першої інстанції не враховано релевантну практику Верховного Суду та помилково стягнуто кошти, що були передані саме за договором про спільну діяльність, а не отримані у борг, оскільки останній укладений в простій письмовій формі, в ньому зазначено, що отримана сума в розмірі 4000 доларів США є авансом для спільного бізнес-проекту - фастфуду, при цьому визначений порядок цільового використання цієї суми, на оренду приміщення, оплату послуг ріелтора тощо.
Вказував, що договір не містить строків виконання цих завдань та обов`язку повернути ці кошти, що є обов`язкова умовою розписки та договору позики) 
Договір про спільну діяльність у встановленому законом порядку недійсним або нікчемним не визнаний, є чинним, а тому підстави для застосування приписів статті 1212 ЦК України відсутні, оскільки передані на виконання умов договору кошти не можуть вважатися безпідставно набутим чи збереженим без достатньої правової підстави майном.
Крім того, вимога про повернення боргу була направлена на іншу адресу, ніж за адресою його фактичного проживання та реєстрації. Він проживає за адресою АДРЕСА_1 . Між тим, вимога була направлена на адресу: АДРЕСА_2 .
11 грудня 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просив залишити без змін. 
Відзив мотивовано тим, що 29 серпня 2017 року відповідачем було складено розписку про отримання коштів на відповідні цілі, проте ОСОБА_1 не було виконано дій на виконання цих домовленостей, що ним спростовано не було, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку пор наявність підстав для стягнення цих коштів як таких, що набуті без достатньої підстави.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_5  на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 складено розписку, відповідно до якої він отримав грошові кошти у розмірі 4000 доларів США від ОСОБА_2 у якості авансу для відкриття спільного бізнесу фастфуду за адресою АДРЕСА_3 . Грошові кошти у сумі 2000 доларів США з цієї суми є сплатою орендою за перший та останній місяць, а інші 2000 доларів США мали бути витрачені на ремонт об`єкту. Договір оренди буде оформлено на ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю свідоцтва про право на зайняття підприємницькою діяльністю (а. с. 8).
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 1 пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 220 ЦК України).
Згідно з частинами 1 та 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший 1 частини 1 статті 207 ЦК України).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.
Суди встановили, що між сторонами в усній формі укладено договір про спільну діяльність.
Відповідно до статей 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.
Стаття 218 ЦК України встановлює правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, а саме: 1) недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків; 2) якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до частини 1 статті 218 ЦК України наслідком недотримання простої письмової форми правочину є його недійсність лише у випадках, встановлених законом. У разі такого порушення закон встановлює лише заборону для суду обґрунтовувати своє рішення показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21).
Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18).
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21).
Положення частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не може вважатися безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, провадження № 61-1215св17, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, провадження № 61-4497ск18, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц, провадження № 61-1133св18, від 11 вересня 2019 року у справі № 303/8185/13, провадження № 61-19846св18.
Зважаючи, що відповідачем фактично було отримано грошові кошти у розмірі 4000 доларів США без достатньої правової підстави, за відсутності договірних відносин між сторонами суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення зазначеної суми з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Щодо доводів відповідача про наявність домовленість між сторонами, що виключає застосування положень статті 1212 ЦК України, то суд виходить з такого.
Відповідно до статті 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Відповідно до частини 1 статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
У частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі № 761/11589/16-ц (провадження № 61-194св17)).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина 3 статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) зазначено, що "відповідно до частини 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 3 частини 3 статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення частини 3 статті 651, частини 4 статті 653, пункту 3 частини 3 статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини 3 статті 1212 ЦК України".
Із обставин справи та тлумачення змісту укладеного між сторонами розписки (договору) від 29 серпня 2017 року вбачається, що між сторонами вчинено непонайменований договір.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 3 статті 12, частини 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України).
Із матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2020 року позивачка зверталася листом до ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргу, що свідчить про намір ОСОБА_2 відмовитися від укладеного між сторонами договору. Вказаного листа було направлено на адресу, зазначену відповідачем у виданій позивачці розписці (а.с. 7).
Доводом апеляційної скарги зазначено, що між сторонами укладено договір про спільну діяльність, проте, незважаючи на тривалий час його укладення ( з 29 серпня 2017 року), будь яких належних та допустимих доказів на виконання цього договору відповідачем суду не надано. 
Беручи до уваги наведене, апеляційний суд вважає правомірними вимоги  ОСОБА_2 до сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, щодо повернення отриманих коштів на підставі пункту 3 частини 3 статті 1212 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 липня 2024 року.

Головуючий                                                 Ю.М. Мальований

Судді                                                         О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина