Номер провадження: 22-ц/813/4595/24 
Справа № 521/13141/22
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Жекало Ігоря Сергійовича, представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2024 року, постановленого під головуванням судді Сегеди О.М., повний текст рішення складений09лютого 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2022року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором від 05 травня 2021 року в розмірі 390992,45 грн., яка складається з: 212268,00 грн. - сума основного грошового зобов`язання, що за курсом банку еквівалентно 5320,00 доларів США; 7514,29 грн. - інфляційні витрати; 1395,73 грн. - три відсотка річних; 169814,40 грн. - неустойка у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, судовий збір в розмірі 3909,92 грн. та витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 травня 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики №0050521 від 05 травня 2021 року, за умовами якого він передав відповідачу у борг 148428,00 грн., що за курсом на день укладення договору було еквівалентно 5320, 00доларів США, а останній зобов`язується повернути йому борг у строк до 05 листопада 2021 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідач надав йому розписку від 05 травня 2021 року.
Позивач зазначав, що 05 листопада 2021 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, якою були внесені зміни до п. 1,5,6.1 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, змінивши суму позики з 148428,00 грн. на 140448,00 грн., що за курсом на день укладення додаткової угоди до договору позики №0050521 від 05 травня 2022 року, було еквівалентно 5320, 00доларів США, про що відповідачем було складено розписку від 05 листопада 2021 року.
Вказував, що вони також домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому договором позики №0050521 від 05 травня 2021 року, буде відповідати еквівалентну 5320,00 доларів США на дату здійснення платежу.
Окрім того, відповідно п.5 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року сторонами був погоджений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сплачувати борг частинами, а саме:
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 грудня 2021 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 січня 2022 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 лютого 2022 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 березня 2022 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 квітня 2022 року включно;
- 111408,00 грн. (еквівалент 4220,00 доларів США) до 05 травня 2022 року включно.
З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між ними було укладено договір застави транспортного засобу.
Зазначив, що після спливу строку договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, всупереч погодженому графіку повернення грошових коштів, відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка станом на дату на час звернення до суду складає 390992,45 грн., з яких: 212268,00 грн. - сума основного грошового зобов`язання, що за курсом банку еквівалентно 5320,00 доларів США; 7514,29 грн. - інфляційні витрати; 1395,73 грн.- три відсотка річних; 169814,40 грн. неустойка у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 82661 грн. 82 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язання за період з 06 грудня 2021 року по 07 лютого 2022 року в розмірі 56295 грн. 04 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з 06 грудня 2021 року по 07 лютого 2022 року в розмірі 1678 грн. 31 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 1395 грн. 73 коп.
В інший частині позову відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Жекало І.С., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій проситьрішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись порушення норм матеріального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов помилкового висновку про часткове виконання відповідачем боргового зобов`язання взявши до уваги те, що відповідачем було здійснено часткове погашення боргу в розмірі 57786,18 грн., що підтверджується квитанціями, оскільки надані відповідачем квитанції не містять персональних даних відповідача, а також призначення платежу за оплату договору позики.
Також апелянт зазначив, що суд невірно застосував до спірних правовідносин висновки, які були зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Учасники справи про призначене судове засідання на 25 червня 2024 року були сповіщені належним чином (а.с. 210, 211-212, 213-215).
Від адвоката Жекало І.С., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 216).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що05травня 2021року між ОСОБА_1  та ОСОБА_2 був укладений договір позики №0050521 від 05 травня 2021 року, за умовами якого ОСОБА_1  передав ОСОБА_2 у борг 148428,00 грн., що за курсом на день укладення Договору еквівалентно 5320,00 доларів США, а останній зобов`язувався повернути йому борг у строк до 05 листопада 2021 року (а.с. 8-10).
На підтвердження укладення договору позики,   ОСОБА_2 надав   ОСОБА_1 розписку від 05 травня 2021 року, яка дублює умови договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року (а.с. 11-12).
05 листопада 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, якою були внесені зміни до п. 1,5,6.1 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, а саме була змінена сума позики з 148428,00 грн. на 140448,00 грн., що за курсом на день укладення додаткової угоди до договору позики №0050521 від 05 травня 2022 року, було еквівалентно 5320,00доларів США, про що відповідачем також було складено розписку від 05 листопада 2021 року (а.с. 17-18, 19-20).
Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому договором позики №0050521 від 05 травня 2021 року, буде відповідати еквівалентну 5320,00 доларів США на дату здійснення платежу.
Відповідно п.5 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року сторонами був погоджений графік повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сплачувати борг частинами, а саме:
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 грудня 2021 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 січня 2022 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 лютого 2022 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 березня 2022 року включно;
- 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 квітня 2022 року включно;
- 111408,00 грн. (еквівалент 4220,00 доларів США) до 05 травня 2022 року включно.
Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу (а.с. 13-16).
Позивач свої зобов`язання за договором позики №0050521 від 05 травня 2021 року виконав та передав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 140448,00 грн.
На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивачем було надано до суду копії договору позики від 05 травня 2021 року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року до договору позики від 05 травня 2021 року, а також копії розписок відповідача від 05 травня 2021 року та від 05 листопада 2021 року, які дублюють договір позики від 05 травня 2021 року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року до договору позики від 05 травня 2021 року.
Строк повернення відповідачем коштів за договором позики від 05 травня 2021 року встановлений до 05 листопада 2021 року, а по додаткової угоди до договору позики від 05 травня 2021 року до 05 травня 2022 року.
Також судом встановлено, що відповідачем було здійснено частково погашення боргу в розмірі 57786,18 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 78, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 84, 86, 87, 89).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договорами позики та додаткової угоди до договору позики, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 82661,82 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом вірно зазначено, що оскільки за умовами договору позики від 05 травня 2021 року грошове зобов`язання визначено в національній валюті, тобто в гривнях, то у суду не має повноважень щодо стягнення суми боргу з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом вірно встановлено, що в період з 01 травня 2021 року відповідач безпідставно користується коштами у розмірі 82661,82 грн., що належать позивачу.
В силу наведеного, у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості.
Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.
За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Висновки суду про те, що позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення відповідають вимогам чинного законодавства.
Судом вірно зазначено, що сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Згідно п. 11 Договору позики від 05 травня 2021 року у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, тому позивач відповідно до вимог договору має право на нарахування відсотків за вказаним договором позики.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку проте, що загальна сума заборгованості відповідачки за договором позики від 05 травня 2021 року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року складає 142030,90 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 82661,82 грн., пені за прострочення зобов`язання за період з 06 грудня 2021 року по 07 лютого 2022 року в розмірі 56295,04 грн., інфляційних витрат за період з 06 грудня 2021 року по 07 лютого 2022 року в розмірі 1678,31 грн.; трьох відсотків річних в розмірі 1395,73 грн..
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги адвоката Жекало І.С., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов помилкового висновку про часткове виконання відповідачем боргового зобов`язання взявши до уваги те, що відповідачем було здійснено часткове погашення боргу в розмірі 57786,18 грн., що підтверджується квитанціями, оскільки надані відповідачем квитанції не містять персональних даних відповідача, а також призначення платежу за оплату договору позики, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки надані відповідачем квитанції є належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 76, 77, 81 ЦПК України, які підтверджують часткове погашення відповідачем суми заборгованості за договором позики.
Проте, ОСОБА_1 не спростував того, що він не отримував по наданим відповідачем квитанціями суму боргу в загальному розмірі 57786,18 грн.
Доводи про те, що суд невірно застосував до спірних правовідносин висновки, які були зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції  при застосуванні  норм права до вказаних правовідносин вірно  врахував висновки щодо застосування  норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема і упостанові від 04 липня 2018 року.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі 761/12665/14-ц зазначила, що за змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.
Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
Доводи апеляційної скарги про незастосування судом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у справі № 301/2052/18, колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав того, що у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 зазначено, що за умовами договору позики є грошове зобов`язання визначене у національній валюті, а тому підстав для стягнення суму боргу з визначенням грошового еквіваленту в іноземній валюті не має, інакше це буде суперечить умовам укладеного сторонами договору позики, про, що такий же висновок зроблено у оскаржуваному судовому рішенні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючисьст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Жекало Ігоря Сергійовича, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2024року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 01 липня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова